Справа №591/3468/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Кривцова Г. В.
Номер провадження 22-ц/788/1333/16 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 06 липня 2016 року про відмову у відкритті провадження

у цивільній справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління « Центр надання адміністративних послуг м.Суми», Сумська міська громадська організація садівників та городників «Кооператор - 1»,

про встановлення факту належності на праві приватної власності садового будинку,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Зарічного районного суду м.Суми від 06 липня 2016 рокувідмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління «Центр надання адміністративних послуг м.Суми», Сумська міська громадська організація садівників та городників «Кооператор - 1», про встановлення факту належності на праві приватної власності садового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

При цьому зазначає, що як на мотив відмови у відкритті провадження суд в оскаржуваній ухвалі послався на п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у якій зазначено, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. Однак, зазначена Постанова була прийнята ще в 1995 році, тобто під час дії ЦК Української РСР та ЦПК Української РСР у редакціях 1963 року. У зв'язку з цим у зазначеному пункті 17 Постанови здійснюється посилання на ст.105 ЦК Української РСР 1963 року, що також констатував суд першої інстанції. У даній Постанові об'єктивно не враховані чисельні суттєві зміни в законодавстві, які сталися з того часу. Зокрема, статтею 392 ЦК України в редакції 2004 року визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто вказана норма прямо суперечить вищенаведеному в п.17 постанови Пленуму ВВСУ № 5 від 31 березня1995 року, оскільки згідно цього роз'яснення в окремому провадженні встановлюється факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено, у той час як згідно ст. 392 ЦК така справа має вирішуватися у позовному провадженні (наявність спору про право). Вказує, що Верховний Суд України у чисельних постановах, зокрема від 16 грудня 2015 року № 6-688цс15 сформував правову позицію щодо застосування ст.392 ЦК України. Зокрема, особа може пред'явити позов, якщо вона вже є власником майна, тобто набула та оформила його у встановленому законом порядку, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також якщо вона втратила документ, який засвідчує її право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).У неї ж ніколи не було правовстановлюючого документу на будинок, оскільки вона юридично не оформлювала на нього права власності. Крім того, ніхто не оспорює її право власності на даний будинок, у зв'язку з чим відсутній відповідач (особа, яка не визнає або оспорює право власності), а тому відсутній спір про право. Крім того вказує, що Погосподарської книги на її садовий будинк не існує, а тому, за змістом статті 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається неможливість отримання нею правовстановлюючого документу на цей садовий будинок та відповідно неможливість одержання чи відновлення відповідного документа про право власності, як це вказав суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі. Також вказує, що оскільки її садовий будинок збудований в період 1989 - 1991 років, то згідно пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, який затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24.06.2011 № 91 і зареєстрований в Мінюсті 11.07.2011 за № 830/19568, він не підлягає прийняттю в експлуатацію та не є самочинним будівництвом, а документом, який засвідчує відповідність закінчення його будівництвом, вимогам законодавства та вимогам будівельних норм, державних стандартів і правил, є технічний паспорт, який складений за результатами технічної інвентаризації та є в наявності. Ще однією обставиною відсутності спору про право у даній справі на її думку є відсутність осіб, які б могли претендувати на садовий будинок.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який апеляційну скаргу підтримує, з мотивів у ній викладених, перевіривши ухвалу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін.

Відмовляючи ОСОБА_3 у відкритті провадження та з посиланням на ч.4 ст.256 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заявником не надано доказів, які б вказували на наявність у неї правовстановлюючих документів на садовий будинок, доказів про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності, чи доказів того, що цей будинок введено в експлуатацію, тобто з поданої заяви вбачається спір про право.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеною заявою. Просила встановити факт належності їй на праві приватної власності садового будинку літера «А-1» з мансардою «м/с» і погребом «п/г» загальною площею 65,2 кв.м, житловою площею 37,7 кв.м, літнього душу «Б», вбиральні «В», що розташовані в м.Суми на земельній ділянці площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1 в Сумській міській громадській організації садівників та городників «Кооператор -1», ділянка НОМЕР_2. Заяву мотивувала тим, що на земельній ділянці НОМЕР_2 в м. Суми, наданій в користування для ведення садівництва, яка знаходилась в садівничому товаристві «Кооператор», у період 1989 - 1991 років нею був збудований садовий будинок. Згідно рішення Сумської міської ради від 23 вересня 2009 року № 2997-МР дана земельна ділянка була передана їй у приватну власність, у зв'язку з чим був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3 від 04 січня 2010 року, розташовану в м.Суми, площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1 в Сумській міській громадській організації садівників і городників «Кооператор-1», ділянка НОМЕР_2. Відповідно до положень ст.182 ЦК України та ст.ст. 4,5 Закону України «про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вищевказаний садовий будинок, розташований на належній їй на праві приватної власності земельній ділянці, є нерухомим майном та підлягає реєстрації. Проте, оскільки погосподарської книги на її садовий будинок не існує, вона не може зареєструвати право власності на нього.

Частина 1 ст. 234 ЦПК України передбачає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами 2 і 3 зазначеної статті встановлений перелік справ, які розглядаються в порядку окремого провадження.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи,- залишає заяву без розгляду.

Як вбачається зі змісту поданої заяви, заявником фактично заявлено до суду вимогу про визнання права власності на збудований садовий будинок, що унеможливлює розгляд заявлених вимог в порядку окремого провадження.

Як роз'яснив Верховний Суд України у своєму листі від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справі про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не підлягають розгляду в порядку окремого провадження також заяви про встановлення факту володіння будинком на праві власності, якщо будівництво не закінчено і будинок не прийнятий в експлуатацію або його збудовано самовільно чи зареєстровано за іншою особою, або придбано заявником за неналежно оформленою угодою.

З урахуванням викладеного, колегія суддів знаходить законною та обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції, не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

У відповідності до п.1 ч.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін.

У відповідності до ст. 312 ЦПК України розглядаючи скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 307 ч.2 п.1, 312 ч.1п.1, 313, 314 ч.1п.4, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити .

Ухвалу Зарічного районного суду м.Суми від 06 липня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий -

Судді -