АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Кредитної спілки «Народний кредит» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.11.2015 у справі за позовом Кредитної спілки «Народний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 32882, 54 грн., посилаючись на те, що 19.07.2008 між Кредитною спілкою та відповідачем був укладений Кредитний договір №8-80708/н, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 5000 грн., плата за користування (проценти) якими встановлена в розмірі 65,70% річних, тобто 0,18% денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24.11.2009 з відповідача було стягнуто 9284,57 грн. заборгованості, розрахованої станом на 29.10.2009.

З моменту набрання рішенням суду законної сили відповідач частково погасила заборгованість, однак рішення суду в повному обсязі не виконане до цього часу.

Таким чином, відсотки за користування кредитом, встановлені у рішенні суду, не погашені, а тому тіло кредиту не змінилось та становить 2716, 87 грн.

Зазначає, що відповідач з 19.07.2008 по сьогоднішній день продовжує користуватись кредитними коштами і зобов'язання за договором не припинилися, а тому проценти за умовами договору продовжують нараховуватися.

Станом на 19.06.2015 заборгованість по відсотках за користування коштами складає 29749, 73 грн.

Крім того, в порядку ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 2807,25 грн. річних та 2351, 89 грн. інфляційних втрат.

Справа № 760/13124/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2108/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12.11.2015 в задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Народний кредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій зазначав про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин справи. Зокрема, позивач посилається на те, що суд першої інстанції не вірно витлумачив та застосував норми матеріального права. Крім того, вказує, що судом першої інстанції не враховані роз'яснення Верховного суду України, викладені у листі від 01.07.2014 «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», оскільки відповідно до вказаних роз'яснень вбачається, що пред'явлення вимог в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України є додатковим правом кредитора та не позбавляє права на стягнення сум, що встановлені статтям 536, 1048, 1054 ЦК України. Також представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що підставою для нарахування 3 % річних, в даному випадку, є не кредитний договір, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24.11.2015, яке набрало законної сили 07.12.2009, та у зв'язку з неналежним виконанням якого, зобов'язання за кредитним договором досі не виконано. Враховуючи зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційних збитків та 3% річних, а також про відмову у поверненні надмірно перерахованих коштів до державного бюджету України у вигляді судового збору - в повному обсязі, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків у розмірі 2351 грн. 89 коп., та 3% річних у розмірі 455 грн. 36 коп., та повернення судового збору, а в іншій частині рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.11.2015 року залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив про її задоволення.

Представник відповідач в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку для звернення до суду, про застосування якого заявив представник відповідача, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

19.07.2008 між сторонами був укладений Кредитний договір №8-80708/н, , за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 5000,00 грн. під 65,70% річних, тобто 0,18% денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24.11.2009 в зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору з неї було стягнуто 9284,57 грн. заборгованості, розрахованої станом на 29.10.2009.

На виконання рішення суду позивачу був виданий виконавчий лист та пред'явлений до виконання /а.с.8-9/.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з п. п. 2 п. 2 ст. 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати /процентів/ за користування кредитом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 3.2 Кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування коштами 0,18% денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом встановлено і не спростовується представником відповідача, грошове зобов'язання відповідача перед позивачем не виконане до цього часу.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, користування боржником грошовими коштами стягувача під час виконавчого провадження порушує право стягувача на користування своїм майном відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 в справі Дубенко проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим, за змістом ст. 524, ст. 533, ст. 534, ст. 535 та ст. 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошові зобов'язання, як і будь-які інші цивільно-правові або господарські зобов'язання, можуть також виникати з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Відповідно до якої, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, ст. 611 та ст. 625 ЦК України.

Стаття 625 ЦК розміщена в Розділі І «Загальні положення про зобов'язання» Книги V ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, чинне законодавство, у випадку порушення однією особою своїх зобов'язань, передбачає грошову компенсацію іншій стороні, яка була позбавлена можливості користуватися певний час належними їй до сплати грошовими коштами, у зв'язку з несвоєчасним поверненням їх від боржника (після примусового стягнення тощо).

У постанові Верховного Суду України від 26.03.2006 року у справі №2-4/11319-2004 визначено, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження по його примусовому виконанню.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про те, що сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних може бути лише як невід'ємна частина вимоги про сплату основного боргу є необгрунтованим, так як ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тобто, формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтоване на компенсаційний, а не штрафний характер. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідальність передбачена у вказаній статті, полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, юридичною підставою для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24.11.2009.

Положеннями ст. 534 ЦК України встановлена черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням. У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Таким чином, станом на липень 2015 року заборгованість відповідача складає 3584 грн. 35 коп., що є свідченням того, що зобов'язання за кредитним договором та рішенням суду досі не виконані, тобто наявне грошове зобов'язання відповідача.

Щодо застосування судом першої інстанції строків позовної давності, то необхідно зазначити, КС «Народний кредит» згідно із заяви про уточнення позовних вимог від 09.11.2015 застосувала вимоги чинного законодавства про перебіг строку позовної давності до даних правовідносин, у зв'язку з чим зменшила відповідні позовні вимоги, заявивши їх в межах трьох років.

Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність також переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалось щомісячне погашення кредитної заборгованості, хоча і в примусовому порядку в ході виконавчого провадження. Проте, вказане свідчить про переривання строку позовної давності.

Згідно положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України стягненню підлягають три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В заяві про уточнення позовних вимог позивач просив про стягнення як процентів предебачених договором кредиту, так і 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України. В апеляційній сказі позивач просить лише про стягнення 3 % річних.

Розрахунок наведений позивачем (а.с.60-62), складений в установленому законом порядку, перевірений судом та не спростований стороною відповідача в ході розгляду справи.

А отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні збитки у розмірі 2351 грн. 89 коп., та 3% річних у розмірі 455 грн. 36 коп.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявністю порушення норм матеріального права знайшли своє підтвердження, в зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню. Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та визначений характер правовідносин, лише помилково застосовані наслідки пропуску строків позовної давності.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

На підставі викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційних збитків та 3% річних з ухваленням нового про задоволення заявлених цих вимог.

В порядку ст. 88 ЦПК України стяганню з відповідача на користь позивача підлягає і сума судових витрат, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 1 % від суми задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Народний кредит» - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.11.2015 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних збитків та 3% річних - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення:

Позовні вимоги Кредитної спілки «Народний кредит» про стягнення інфляційних збитків у розмірі 2351 грн. 89 коп., та 3% річних у розмірі 455 грн. 36 коп. - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Народний кредит» інфляційні збитки у розмірі 2351 грн. 89 коп., та 3% річних у розмірі 455 грн. 36 коп., а всього 2807 грн. 25 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Народний кредит» судові витрати у розмірі 280 грн. 76 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: