АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3895/16 Справа № 0417/2-2159/11 Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В.П. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Дніпропетровськ 18 травня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа ОСОБА_2, про визнання недійсними кредитного договору, договору застави та договору поруки, стягнення моральної шкоди, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа ОСОБА_3, про припинення договору поруки, визнання недійсним підвищення процентної ставки, зобов'язання банку перерахувати зобов'язання по первинній ставці кредитного договору, визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який неодноразово уточнювався банком під час розгляду справи / т. 1 а.с.4-5, 120-121; т. 2 а.с.100-101, 242-243 /.

В обгрунтцвання свої позовиних вимог позивач посилався на те, що 24.04.2008 року банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 20 297,00 доларів США відповідно до умов кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року.

Кредитний договір № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року укладено на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності (п. 2.1 кредитного договору).

Згідно заяви на видачу готівки № 37 від 24.04.2008 року позичальник отримав кошти у сумі 20 297,00 доларів США.

За умовами п.3.2 кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні ресурси до 10.04.2015 року, а за користування цими кредитними ресурсами сплачує банку проценти у валюті кредиту за процентними ставками згідно п.4.1 кредитного договору. Погашення заборгованості повинно здійснюватися щомісяця до 10 числа у розмірі відповідно до графіку зниження заборгованості.

Пунктом 6.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, комісійної винагороди, - передбачена сплата позичальником пені із розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

В забезпечення виконання кредитного договору між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 220/08/02 від 24.04.2008року, згідно п.1.1 якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року.

Відповідно до п.2.1. договору поруки, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Позичальнику 26.10.2009 року було направлено лист № 3-531/5362 від 26.10.2009 року про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, який позичальником отримано 28.10.2009 року. Поручителю теж було направлено лист № 3-531/5361 від 26.10.2009 року про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі, який поручителем отримано 28.10.2009 року.

Відповідач ОСОБА_3 порушив умови укладеного кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 02.02.2011 року, як вказує позивач, загальна сума боргу по кредитному договору складає 20686,33 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 16 426,70 доларів США; заборгованість по сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом - 4 259,63 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 161 366,62 грн.

Посилаючись на викладені обставини позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зазначену суму заборгованості та судові витрати.

Під час розгляду справи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» неодноразово уточнювало позовні вимоги в частині розміру заборгованості / т. 1 а. с.4-5, 120-121; т. 2 а. с.100-101, 242-243 /, в уточненій позовній заяві, в редакції від 03.02.2014 року, зазначивши, що борг не сплачено, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 893283,39 грн., яка визначена станом на 03.02.2014 року та складається з наступного: заборгованість строкова по кредиту - 3 620,31 доларів США; заборгованість прострочена по кредиту - 12 806,39 доларів США; заборгованість строкова по відсоткам - 263,74 доларів США; заборгованість прострочена по відсоткам - 12 522,05 доларів США; заборгованість по пені - 659787,95 грн. та судові витрати /т. 2 а. с.242-243/.

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання кредитного договору, який неодноразово уточнював в ході розгляду справи / т. 1 а.с.78-80; т.3 а.с.30-36, 83-85 /.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 24.04.2008 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 220/08-ФЛ, відповідно до умов якого ( п.2.1 кредитного договору) банк надав йому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 20 297,00 доларів США, з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1 договору, зі строком погашення кредиту до 10.04.2015 року.

До серпня 2009 року він-позивач виконував зобов'язання щодо погашення суми кредиту. Однак, починаючи з травня 2009 року, у зв'язку зі значним підвищенням курсу долара по відношенню до національної валюти, не зміг виконувати свої обов'язки за договором у повному обсязі.

Посилаючись на обставини, які змінили фінансову схему розрахунків за спірним кредитним договором, що є істотним і не існувало в момент укладення договору, ОСОБА_3 просив розірвати кредитний договір №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року / т.1 а.с.78-80 /.

В заявах про уточнення позовних вимог в редакції від 09.10.2014 року та в редакції від 09.11.2014 року / т. 3 а.с. 30-36, 83-85 /, ОСОБА_3 також зазначив, що на підтвердження отримання ним кредитних коштів банк надав заяву про видачу готівки № 37 від 24.04.2008 року, яка містить проводку коштів - дебет «НОМЕР_2» кредит «1001200». Отримана сума визначена в заяві №37 від 24.04.2008 року, як у доларах США, так і в гривнях. Зазначені у заяві номери рахунків не відповідають номеру позичкового рахунку, що був відкритий йому відповідно до п.2.2 кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року.

Крім того, відповідно до п.2.3 кредитного договору №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року кредитні ресурси використовуються за цільовим призначенням - для придбання автомобіля «SKODA OCTAVIA TOUR».

ОСОБА_3 вважає, що відповідний дозвіл та ліцензія на здійснення операцій, щодо видання громадянам України іноземної валюти, у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відсутні, а розмір заборгованості за кредитом, виходячи із отриманих ним гривень, складає значно меншу суму, ніж визначена банком. ОСОБА_3 стверджує, що за кредитними зобов'язаннями сплатив 8028,35 доларів США.

Також, ОСОБА_3 вважає, що, в порушення вимог ст.1056-1 ЦК України, банк в односторонньому порядку підвищив з 05.05.2009 року відсоток за користування кредитом з 14,5% до 17% річних, з розміру якого і нараховується заборгованість за кредитом, що потягло неспороможність сплачувати кредит та спровокувало його відмову від подальшої сплати кредиту взагалі.

Як на підвищення відсотків банк, у листі № 2-52/1826 від 07.05.2009 року, посилається на не укладання ним договору страхування автомобіля - предмета застави з ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега». Однак, він своєчасно уклав договір страхування з ЗАТ «АСК «ІНГО Україна», яка була акредитована в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», укладання якого було можливим згідно кредитного договору та погоджено з відповідними посадовими особами банку.

Також, ОСОБА_3 зазначив, що: про підвищення відсоткової ставки банк не повідомляв поручителя; в порушення діючого законодавства пеня за кредитним договором визначена за період починаючи з 24.04.2008 року; при ознайомленні з матеріалами справи він виявив «Додаток №1» до кредитного договору (на якому позивачем побудовані позовні вимоги), однак такий додаток він не підписував. Такими діями банку йому спричинено моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 50000 грн.

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на порушення банком ЗУ «Про захист прав споживачів», Постанови Правління Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», - ОСОБА_3 вважає, що: кредитний договір №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та додаток до нього не містять сукупної вартості кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту; відсутня інформація щодо сплати позичальником комісійної винагороди і обов'язкових страхових платежів та стосовно реальної відсоткової ставки за обслуговування кредиту з урахуванням всіх необхідних платежів; йому не була надана інформація щодо валютних ризиків та методика розрахунку платежів, внаслідок чого він був введений в оману щодо реальної вартості обслуговування кредиту за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та не розрахував свої можливості, що потягло у подальшому неспроможність обслуговування кредиту; банк умисно тривалий час не звертався до суду з вимогами про стягнення заборгованості, що призвело до значного збільшення суми боргу, а тому просив визнати недійсним кредитний договір №220/08-ФЛ від 24.04.2008 року, укладений між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; визнати недійсними договір застави № 220/08/01 та договір поруки № 220/08/02; стягнути із ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його користь, в якості компенсації за моральну шкоду, 50000 грн. та судові витрати у розмірі 5615,53 грн.

У травні 2011 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про розірвання договору поруки / т.1 а.с.73-75 /, який доповнювала та уточнювала в ході розгляду справи / т. 2 а.с.219-221; т. 3 а.с.10-11, 20-21, 50-52, 93-94 /.

В обгрунтування позову ОСОБА_3 посилалась на те, що 24.04.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 220/08-ФЛ, відповідно до п.2.1 якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 20 297,00 доларів США, з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1 договору, зі строком погашення кредиту до 10.04.2015 року.

Того ж дня, як вказує ОСОБА_3, між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», у якості забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань по вказаному кредитному договору, було укладено договір поруки № 220/08/02, відповідно до п.1.1 якого поручитель зобов'язувався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань.

До серпня 2009 року ОСОБА_3 виконував покладений на нього кредитним договором обов'язок щодо погашення суми кредиту. Однак, починаючи з травня 2009 року, у зв'язку зі значним підвищенням курсу долара по відношенню до національної валюти, не зміг виконувати свої обов'язки за договором у повному обсязі.

З липня 2009 року ОСОБА_3 неодноразово звертався до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з проханням переглянути умови договору щодо порядку та розмірів оплати кредиту. У жовтні 2009 року він отримав вимогу про дострокове повернення кредитних коштів зі сплатою комісії, нарахувань, пені, що є істотною зміною обставин, якими він керувався при укладенні договору.

Посилаючись на обставини, які змінили фінансову схему розрахунків за спірним кредитним договором, що є істотним і не існувало в момент укладення договору, ОСОБА_3 просила розірвати договір поруки №220/08/02 від 24 квітня 2008 року /т. 1 а.с.73-75/.

У заявах про доповнення та уточнення позовних вимог в редакції: від 11.11.2013 року / т. 2 а.с.219-221 /, від 31.07.2014 року та від 09.11.2014 року / т. 3 а.с.20-21, 50-52, 93-94 / ОСОБА_2, посилаючись на обставини, наведені ОСОБА_3 в пред'явленій ним зустрічній позовній заяві, та вказуючи на те, що банк в односторонньому порядку з 05.05.2009 року підвищив відсоткову ставку за користування кредитом з 14,5% до 17%, про що її не повідомив, що ця дія банку є незаконною і порушує її права, що вона є співробітником спецслужб і така «репутація» (з боку банку до неї) є компрометуючим матеріалом на неї, оскільки робить її потенційним об'єктом вербовки іноземних спецслужб, що вже само по собі призводить до недовіри до неї та «косих» поглядів, які перешкоджають кар'єрі, чим їй спричинена моральна шкода, яку оцінює в 25000 грн., - просила: визнати кредитний договір № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 недійсним; визнати недійсним договір застави №220/08/01; припинити договір поруки № 220/08/02 від 24.04.2008 року; визнати недійсним підвищення процентної ставки; зобов'язати банк перерахувати зобов'язання по первинній ставці кредитного договору; стягнути моральну шкоду в розмірі 25000 грн. та судові витрати по справі в сумі 5615,53 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2014 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково / т. 3 а.с.110-120 /.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року, а саме заборгованість за кредитом, станом на 03.02.2014 року, в сумі 29 212,49 доларів США, що, за курсом НБУ №251/42 від 03.02.2014 року (7,9915), становить 233 495,44 грн., яка складається з наступного: тіло кредиту 16 426,70 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 12 785,79 доларів США, та стягнуто пеню в розмірі 50 000 грн., а всього стягнуто 283 495,44 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2 - відмовлено.

Також, суд стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати по справі в розмірі 1887,00 грн. з кожного.

Суд стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 974,40 грн. з кожного.

З рішенням суду від 12.12.2014 року не погодилася ОСОБА_2 і звернулася до суду з апеляційною скаргою, де просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволенні його позову, задовольнивши зустрічні позови, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права / т. 3 а.с. 148-153 /.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.09.2015 року апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхилена, а рішення суду першої інстанції від 12.12.2014 року - залишено без змін /т. 3 а. с.220-228 /.

Однак, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.01.2016 року касаційна скарга ОСОБА_2 - задоволена частково, а ухвала апеляційного суду від 08.09.2015 року - скасована з передачею справи на новий апеляційний розгляд / т. 4 а. с. 68-70 /.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині визначених судом першої інстанції розмірів: суми загальної заборгованості за кредитом станом на 03.02.2014 року; суми процентів за користування кредитом та загальної суми визначеної до стягнення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В ч.3 ст.203 ЦК України зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недодержання стороною (сторонами) зазначених вимог має бути саме на момент вчинення правочину.

Статті 227,229,230 ЦК України передбачають правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти та правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки та під впливом обману.

Відповідно до ст.99 Конституції України - грошовою одиницею України є гривня. Обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав Основний закон держави не встановлює.

Згідно вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За положеннями ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 15.02.1993 року № 15-93 (з послідуючими змінами і доповненями).

Згідно зі ст.2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабміну України № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, яка передбачає свободу договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із справи вбачається, що 21.04.2008 року ОСОБА_3 звернувся до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (нині ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») із заявою про видачу кредиту в іноземній валюті - доларах США, а саме в сумі 20297,00 доларів США для придбання автомобіля на строк 84 місяці з відсотковою ставкою - 15%, з графіком погашення кредиту та процентів щомісячно / т. 3 а.с.81-82 /.

Потім, 24.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», назва якого змінена на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» / т. 1 а.с.34-59 /, та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 20297,00 доларів США, з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1 договору на строк до 10.04.2015 року для придбання автомобіля «SKODA OCTAVIA TOUR», 2008 рорку випуску / т. 1 а.с.16-20 /.

Нарахування та сплата процентів за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту визначена п.4.1.1 за такими ставками: протягом першого року кредитування, починаючи з дати укладання кредитного договору та закінчуючи 23.04.2009 року, - за процентною ставкою 15% річних; протягом другого року кредитування, починаючи з 24.04.2009 року по 23.04.2010 року, - за процентною ставкою 14,5% річних; протягом третього року кредитування, починаючи з 24.04.2010 року по 23.04.2011 року, - за процентною ставкою 14,1% річних; протягом четвертого року кредитування, починаючи з 24.04.2011 року по 23.04.2012 року, - за процентною ставкою 13,8% річних; протягом п'ятого року кредитування, починаючи з 24.04.2012 року по 23.04.2013 року, - за процентною ставкою 13,3% річних; протягом шостого року кредитування, починаючи з 24.04.2013 року по 23.04.2014 року, - за процентною ставкою 13,0% річних; протягом сьомого року кредитування, починаючи з 24.04.2014 року по 23.04.2015 року, - за процентною ставкою 12,5% річних / т. 1 а.с.16-20 /.

В п.4.8 кредитного договору зазначено, що сторони підписанням цього договору домовилися, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.5.2 цього договору (позичальник не уклав із страховиком договір страхування предмету застави на наступний рік кредитування або позичальник уклав договір страхування предмету застави на не погоджених з банком умовах), за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка в розмірі 17% річних та подальше нарахування процентів проводиться за вказаною новою процентною ставкою, починаючи з наступного дня після дня, який визначений в п.5.2 цього договору, як останній день строку, у який позичальник був зобов'язаний укласти договір страхування на наступний рік кредитування, але не здійснив такого переукладання або уклав договір страхування предмету застави на не погоджених з банком умовах. При цьому позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання сторонами будь-яких інших документів, крім цього договору / т. 1 а.с.16-20 /.

Пунктом п.5.1 кредитного договору визначено, що забезпечення виконання зобов'язання за цим договором є застава автомобіля марки «SKODA OCTAVIA TOUR», тип легковий - комбі В, 2008 року випуску, колір бежевий, шасі НОМЕР_3, VIN НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 24.04.2008 року Дніпропетровським МРЕВ-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області,- яка оформлена договором застави № 220/08/01 від 24 квітня 2008 року. Порука фізичної особи ОСОБА_2 оформлена договором поруки № 220/08/02/ від 24.04.2008 року / т. 1 а.с.16-20 /.

Положеннями п.5.2 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника застрахувати на весь період дії цього договору на користь банку предмет застави, переданий у забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, на умовах, погоджених з банком. В разі, коли на виконання зазначених зобов'язань, позичальник у період дії цього договору укладає зі страховиком договори страхування предмету застави із строком дії таких договорів страхування на один рік, позичальник зобов'язується протягом дії цього договору щорічно укладати на кожний наступний рік кредитування договори страхування предмету застави на користь банку, на погоджених з банком умовах. При цьому позичальник зобов'язаний здійснювати зазначене переукладання договору страхування та надавати банку укладений договір страхування на наступний рік кредитування не пізніше, ніж за 30 днів до дати закінчення строку дії попереднього договору страхування / т. 1 а. с.16-20 /.

Відповідно до п.7.10 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом періоду кредитування, починаючи з другого фактичного року кредитування та закінчуючи кінцевою датою повернення кредитних ресурсів, зазначеною в п.3.2 цього договору, здійснювати страхування предмету застави відповідно до п.п.5.2, 5.3 цього договору у ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега», або за окремою згодою банка у іншого страховика, особу якого позичальник зобов'язаний попередньо письмово погодити з банком / т. 1 а. с.16-20 /.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір поруки №220/08/02 від 24.04.2008 року, за умовами п.1.1. якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за вказаним кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року / т. 1 а.с.22-23 /.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2007 року Національний Банк України видав ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (нині ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - т. 1 а.с.34-59), зареєстрованому Національним Банком України 30.10.1991 року за №63, - Банківську ліцензію № 28, на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»; Дозвіл № 28-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», та додаток до Дозволу №28-2, що містить перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», де, зокрема, передбачені операції з валютними цінностями / т.2 а.с.9-12 /.

Отже, зазначений банк, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, станом на час укладання спірного кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, здійснення таких операцій в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Зобов'язання щодо видачі позичальнику грошових коштів у сумі, передбаченій кредитним договором, банк виконав, факт отримання позичальником ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 20 297,00 доларів США підтверджується заявою про видачу готівки № 37 від 24.04.2008 року / т.1 а. с.24 /, що не заперечував і сам ОСОБА_3 в ході розгляду справи.

Таким чином, наведені обставини свідчать, що сторони договору, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, при укладанні договору визначили на свій розсуд умови надання та повернення кредиту, які були ними погоджені, що не протирічить положенням ст.ст. 6, 627,638 ЦК України, на підставі яких між ними виникли цивільні права та обов'язки.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року ОСОБА_3 був ознайомлений про кредитні умови: мету кредитування, форму його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, валютні ризики тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір у доларах США укладено за ініціативи ОСОБА_3, який звертався до банку з відповідною заявою 21.04.2008 року, тобто ще до укладення кредитного договору, погодився на умови про надання кредиту саме в іноземній валюті (в доларах США) та просив банк про такий кредит / т. 3 а.с.81-82 /.

Наведене свідчить, що при укладенні кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року та договору поруки № 220/08/02 від 24.04.2008 року дотримано передбачені законом істотні умови договору, що були обумовлені згодою сторін, як узгоджені так і прийняті ними, що позичальник з'ясував умови, на яких він укладається, що правочини були спрямовані на отримання ОСОБА_3 кредиту для придбання автомобіля, при цьому позичальник та поручитель брали на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів.

Доказів, які б свідчили про те, що банк нав'язував ОСОБА_3 послуги щодо кредитування в іноземній валюті чи примушував його до укладення договору на зазначених у договорі умовах, у визначеній в договорі валюті, - матеріали справи не містять, таких доказів відповідачі суду не надали.

Крім того, судом встановлено, що з позовоами про визнання кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року недійсним відповідачі звернулись до суду 17.05.2011 року / т. 1 а. с.73-75,78-80 /, тобто після спливу позовної давності, про застосування наслідків якої просив представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін, щодо недійсності правочину з зазначених відповідачами підстав, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що останні не надали належних та допустимих доказів щодо обставин, на які вони посилалися в обгрунтування своїх вимог, зокрема не довели, що при укладенні кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року ОСОБА_3 було введено в оману з метою укласти оспорюваний договір на невигідних для нього умовах, що його волевиявлення, як учасника правочину, не було вільним і не відповідало внутрішній волі, а тому є правильним і висновок суду першої інстанції про те, що в межах заявлених позовних вимог відсутні обставини, які б свідчили про невідповідність зазначених правочинів нормам ЦК України, які регулюють загальні положення про правочини та вимоги про додержання правочинів нормам діючого законодавства, та положенням ЗУ «Про захист прав споживачів».

Що стосується зустрічних позовних вимог відносно підвищення відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, то судом встановлено, що питання стосовно підвищення процентної ставки передбачено спірним кредитним договором від 24.04.2008 року, яким визначено випадки підвищення процентної ставки, зокрема п. п. 4.7; 4.8; 5.2 кредитного договору, але при цьому позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання сторонами будь-яких інших документів, крім цього Договору / т. 1 а.с.16-20 /.

Отже, виходячи з вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підвищення процентної ставки по спірному кредитному договору, у вище зазначених випадках, не є одностороннім підвищенням з боку банку, окільки спірний кредитний договір є правочин, що базується на волевиявленні обох учасників правочину, яке є вільним і відповідає їх волі. Сторони договору, тобто ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3, при укладанні кредитного договору визначили на свій розсуд умови надання та повернення кредиту, які були ними погоджені, що не протирічить положенням ст.ст. 6, 627,638 ЦК України, і на підставі яких між ними виникли цивільні права та обов'язки.

Як видно із змісту договору поруки №220/08/02 від 24.04.2008 року (укладеного між банком, поручителем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_3), останній містить розмір процентних ставок за користування кредитними ресурсами для їх сплати позичальником у відповідний період, які передбачені умовами кредитного договору, а в п.1.3. договору поруки № 220/08/02 зазначено, що поручитель свідчить, що він ознайомлений із кредитним договором і договором про відкриття кредитної лінії та погоджується з їх умовами / т. 1 а.с. 22-23 /.

При цьому в п.5. договору поруки № 220/08/02 від 24.04.2008 року, яким передбачено припинення поруки, зазначено, що порука припиняється у разі, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя / т. 1 а.с.22-23 /.

Як вбачається з матеріалів справи, після направлення банком 26.10.2009 року боржнику вимоги про дострокове повернення кредитних коштів у повному обсязі / т. 1 а.с.29-33 /, чим змінено строк виконання зобов'язання за кредитним договором, з вимогою до поручителя ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось у лютому 2011 року, тобто в межах строку, визначеного умовами договору поруки та положеннями ст.559 ЦК України.

Отже, встановивши вказані обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність передбачених діючим законодавством підстав для припинення поруки і обгрунтовано відмовив в задоволенні зазначених вимог.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилалось на те, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року позичальник ОСОБА_3 має заборгованість у сумі 893283,39 грн., яка визначена станом на 03.02.2014 року та складається з наступного: заборгованість строкова по кредиту - 3 620,31 доларів США; заборгованість прострочена по кредиту - 12 806,39 доларів США; заборгованість строкова по відсоткам - 263,74 доларів США; заборгованість прострочена по відсоткам - 12 522,05 доларів США; заборгованість по сплаті пені - 659787,95 грн. / т. 2 а. с. 242-243 ; т. 4 а. с. 96-97 /.

З матеріалів справи вбачається, що зобов'язання щодо видачі позичальнику грошових коштів у сумі, передбаченій кредитним договором, - банк виконав, факт отримання позичальником ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 20297,00 доларів США підтверджується заявою про видачу готівки № 37 від 24.04.2008 року / т. 1 а.с.24 /, що не заперечував і сам ОСОБА_3 в ході розгляду справи та зазначав про часткове виконання умов договору щодо сплати грошових коштів по кредиту, сплату яких припинив з вересня 2009 року.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

При вище викладених обставинах справи, які знайшли підтвердження при розгляді справи в суді, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у відповідачів існує заборгованість по спірному кредитному договору, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку на користь банку.

Так, суд першої інстанції, виходячи з дійсних обставин справи та умов кредитного договору і договору поруки, вище вказаних норм чинного матеріального права, - прийшов до правильного висновку, що з відповідачів підлягає стягненню в солідарному порядку, станом на 03.02.2014 року, заборгованість по тілу кредиту в розмірі 16426,70 доларів США, розрахунок якої банком зроблено правильно з урахуванням сум, які були сплачені боржником / т. 4 а. с. 94-95,96-97 /.

Щодо розміру суми процентів за користування кредитом, яка визначена, як банком, так і судом першої інстанції,в розмірі 12785,79 доларів США (з урахуванням підвищення процентної ставки до 17% річних з травня 2009 року), то колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, в цій частині, - підлягає зміні, з наступних підстав.

Як встановлено судом, що підтвердили суду сторони, банк дійсно з травня 2009 року підвищив процентну ставку по спірному кредиту до 17% річних, тоді, як, згідно умов кредитного договору (п. 4.1.1), з 24.04.2009 року по 23.04.2010 року включно відсотки повинні складати 14,5% річних; з 24.04.2010 року по 23.04.2011 року включно - 14,1% річних; з 24.04.2011 року по 23.04.2012 року включно - 13,8% річних; з 24.04.2012 року по 23.04.2013 року - 13,3% річних; з 23.04.2013 року по 23.04.2014 року включно - 13% річних.

Згідно позовної заяви банку, що підтвердив суду апеляційної інстанції і його представник, та підтверджується заявою банку № 1-21/820 від 25.04.2016 року / т. 4 а. с. 98 /, з чим погодився і суд першої інстанції, - підвищена ставка в розмірі 17% річних по спірному кредитному договору була застосована банком з травня 2009 року на підставі пункту 4.8 кредитного договору, тобто у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 уклав договір страхування предмету застави (автомобіля придбаного за кредитні кошти) в порушення п. п.5.2; 7.10 кредитного договору, оскільки здійснив страхування не в ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега».

Таке підвищення процентної ставки, за висновком суду першої інстанції, є правильним.

Однак, з такими висновками суду першої інстанціїпогодитися не можна виходячи з наступного.

Дійсно, згідно умов кредитного договору (п.5.2) боржник ОСОБА_3 зобов'язаний застрахувати на весь період дії цього договору на користь банку предмет застави, переданий у забезпечення виконання зобов'язань за цим договором, на умовах, погоджених з банком. В разі, коли на виконання зазначених зобов'язань, позичальник у період дії цього договору укладає зі страховиком договори страхування предмету застави із строком дії таких договорів страхування на один рік, позичальник зобов'язується протягом дії цього договору щорічно укладати на кожний наступний рік кредитування договори страхування предмету застави на користь банку, на погоджених з банком умовах. При цьому позичальник зобов'язаний здійснювати зазначене переукладання договору страхування та надавати банку укладений договір страхування на наступний рік кредитування не пізніше, ніж за 30 днів до дати закінчення строку дії попереднього договору страхування.

Відповідно до п.7.10 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом періоду кредитування, починаючи з другого фактичного року кредитування та закінчуючи кінцевою датою повернення кредитних ресурсів, зазначеною в п.3.2 цього договору, здійснювати страхування предмету застави відповідно до п.п.5.2, 5.3 цього Договору у ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега», або за окремою згодою банка у іншого страховика, особу якого позичальник зобов'язаний попередньо письмово погодити з банком.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з укладення 28.04.2008 року спірного кредитного договору, боржник ОСОБА_3 24.04.2008 року уклав з ЗАТ «АСК «ІНГО Україна», строком до 24.04.2009 року, договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та договір страхування засобів наземного транспорту та нещасних випадків / т. 2 а. с. 199- 203 /, які погоджені з банком та підписані представником банку.

Виконуючи умови кредитного договору та у зв'язку із закінченням строку дії договорів страхування, боржник ОСОБА_3 05.05.2009 року (що підтверджується заявою від 05.05.2009 року, яка була зареєстрована в банку за вхідним № 924 від 05.05.2009 року - т. 3 а. с. 40 зворот та т. 4 а. с. 106) звернувся до банку із відповідною заявою про надання згоди провести страхування автомобіля (предмету застави) в ЗАТ «АСК «ІНГО Україна», де умови страхування більш вигідні чим в ЗАТ «Акціонерна страхова компанія «Омега».

Виконуючи умови кредитного договору, 05.05.2009 року між страхувальником ОСОБА_3, вигодонабувачем ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та страховиком ЗАТ «АСК «ІНГО Україна» було укладено договір № 530581459 страхування засобів наземного транспорту та нещасних випадків, який було підписано всіма трьома сторонами, зокрема цей договір було підписано від імені вигодонабувача ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повноважною на те особою та скріплений печаткою банку і без жодних застережень, тобто цей правочин було вчинено за погодженням банку та у відповідності з вимогами ст. ст. 207, 638 ЦК України.

Лише після укладення 05.05.2009 року договору страхування банк, своїм листом № 2-52/1825 від 07.05.2009 року, повідомив боржника ОСОБА_3 про те,що він може укласти договір страхування не з СК «Омега», а з СК «Дженерали гарант», СК «ІНГО Україна», СК «Оранта» ,СК «Українська страхова група», АТ «УПСК», СК «Альфа Гарант», але тоді банк підвищить йому процентну ставку по кредиту до 17% річних / т. 3 а. с. 40, т. 4 а. с. 106-зворот /.

Згідно листа ЗАТ «АСК «ІНГО Україна» № 119 від 16.03.2010 року, на момент укладення 05.05.2009 року договору страхування № 530581459, - ЗАТ «АСК «ІНГО Україна» була акредитована в ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» и лише 29.09.2009 року цій страхові компанії було закрито ліміт на страхування / т.1 а. с 112-113 /.

При вище викладених обставинах, колегія суддів приходить до висновку, що 05.05.2009 року боржник ОСОБА_3 уклав договір страхування у відповідності з умовами кредитного договору та за погодженням з банку (повноважний представник якого підписав договір страхування без заперечень), а отже у банку не було жодних правових підстав для застосування з травня 2009 року процентної ставки у розмірі 17% річних.

За таких обставин, колегія суддів приодить до висновку, що визначена судом першої інстанції заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 12785,79 доларів США (з урахуванням підвищення процентної ставки до 17% річних з травня 2009 року) підлягає зміні до 10222,36 доларів США, розрахунок якої, станом на 03.02.2014 року, банком проведено правильно виходячи з умов кредитного договору та з урахуванням розміру відсотків, що встановлені п. 4.1.1 кредитного договору, тобто в межах зниження процентної ставки з 15% річних до 13% річних / т. 4 а. с. 96-97 /.

Оскільки, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про зміну суми процентів за користування кредитом з 12785,79 доларів США до 10222,36 доларів США, то не можуть залишатись в силі і підлягають зміні: сума загальної заборгованості за кредитом, станом на 03.02.2014 року, з 29212,49 доларів США до 26649,06 доларів США; загальна сума визначена до стягнення з 283495,44 грн. до 262965,96 грн.

Відповідно до ст. ст.526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст.554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну)відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України).

Таким чином, встановивши відсутність підстав для визнання кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року недійсним та відсутність підстав для припинення договору поруки № 220/08/02 від 24.04.2008 року з наведених у заявах підстав, та те, що позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, допустив заборгованість, - суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо стягнення заборгованості за кредитним договорам.

При цьому, як видно із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року, позич визначив пеню за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 659 787,95 грн., але суд першої інстанції, врахуваши наведені відповідачами доводи щодо зазначеної складової заборгованості за кредитом та положення ч.3 ст.551 ЦК України, визначив до стягнення пеню у розмірі 50 000,00 грн. і такий висновок суду є правильним, оскільки відповідає дійсним обставинам справи та вимогам чинного матеріального права.

Посилання відповідачів на відсутність оригіналу Додатку №1 до спірного кредитного договору, копія якого наявна в матеріалах справи / т. 1 а. с.21 /, яким визначено розмір щомісячних платежів на погашення кредиту, - не можуть бути взяті до уваги, оскільки в заяві ОСОБА_3 від 21.04.2008 року про надання кредиту та умовами кредитного договору передбачено сплата саме щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, що і робив боржник до вересня 2009 року / т. 1 а.с.16-20, т.3 а.с.81-82, т. 4 а. с. 96-97 /.

Доводи відповідачки в апеляційній скарзі про те, що банк не надав позичальнику, як споживачу, повної інформації щодо умов укладеного кредитного договору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних доказів про те, що кредитний договір № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року не відповідає вимогам ст.ст.11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168). Крім того, факт підписання ОСОБА_3 вказаного кредитного договору, отримання кредитних коштів та здійснення відповідної щомісячної оплати, свідчять про прийняття ним умов кредитного договору № 220/08-ФЛ від 24.04.2008 року.

Посилання в апеляційній скарзі на факт зростання курсу долара США (валюти кредиту), не можуть бути взяті до уваги, оскільки сама по собі така обставина не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з огляду на те, що у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют та можливість отримання кредиту в національній валюті.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої іінстанції та встановлені ним обставини.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - частковій зміні.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2014 року змінити в частині визначених судом першої інстанції розмірів: суми загальної заборгованості за кредитом станом на 03.02.2014 року; суми процентів за користування кредитом та загальної суми визначеної до стягнення.

Стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 220/08-ФЛ від 24 квітня 2008 року, станом на 03.02.2014 року, в сумі 26649,06 доларів США, що за курсом НБУ № 251/42 від 03.02.2014 року (7,9915) становить 212965,96 грн. (двісті дванадцять тисяч дев'ятсот шістдесят п'ять гривень 96 копійок), яка складається з: тіло кредиту 16426,70 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 10222,36 долари США та стягнути пеню в розмірі 50000 грн., а всього стягнути 262965,96 грн. (двісті шістдесят дві тисячі дев'ятсот шістдесят п'ять гривень 96 копійок).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: