Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/3879/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_1 (надалі позивач або позикодавець) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі відповідач або позичальник). За останніми вимогами просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 18 травня 2013 року в сумі 82 466,20 грн., 3 % річних у сумі 473,18 грн. від простроченої суми грошового зобов'язання та борг за договором позики від 13 червня 2013 року в сумі 5 670 грн., 3 % річних у сумі 117,44 грн., а також моральну шкоду в сумі 20 000 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 18 травня 2013 року ОСОБА_2 взяв у нього в позику кошти в сумі 30 300 грн., що в еквіваленті становить 3,788 дол. США, та зобов'язався повернути суму позики упродовж трьох місяців, а 13 червня 2013 року взяв у позику ще 5 670 грн., які зобов'язався повернути до 18 червня 2013 року, що підтверджується розписками. Однак, відповідачем порушено умови договорів щодо строку повернення коштів.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики від 18 травня 2013 року в сумі 82 939,38 грн., з яких: 82 466,20 грн. сума основного боргу та 473,18 грн. - три проценти річних, як відповідальність за прострочення грошового зобов'язання згідно з ст. 625 ЦК України. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг за договором позики від 13 червня 2013 року в сумі 5 787,44 грн., з яких: 5 670 грн. сума основного боргу та 117,44 грн. - три проценти річних відповідно до ст.625 ЦК України. Стягнуто з відповідача 612,76 грн. судового збору на користь позивача та 274,51 грн. судового збору на користь держави.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до моменту зупинення виконавчого провадження по виконанню заочного рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 серпня 2014 року про стягнення з нього боргу за договорами позики, з нього було стягнуто 1 665,77 грн., тобто частину боргу, яку він визнає, а саме, 2 226 грн. При здійсненні ним підприємницької діяльності було обумовлено віддавати кошти після реалізації ковбасних виробів, що брались у позивача, а в якості гарантії надавались розписки у сумах відповідно до кількості товару. У подальшому, при поверненні коштів, розписки знищувалися. Жодного разу вартість товару не перевищувала 7 000 грн. Однак, ОСОБА_1 не знищив розписку від 13 червня 2013 року після виконання зобов'язань, а договір позики від 18 травня 2013 року взагалі не укладався, що буде встановлено експертизою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Стягуючи борг за договором позики від 18 травня 2013 року, суд першої інстанції виходив із курсу долара США до національної валюти на день ухвалення рішення у справі та вимог ст.11 ЦПК України щодо меж заявлених вимог, а тому визначив до стягнення 82 466,20 грн. суми основного боргу за даним правочином.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає обставинам справи та зроблений у порушення норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Із оригіналу розписки від 18 травня 2013 року, який наданий суду позивачем, убачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 30 300 грн., в еквіваленті до американських доларів становить 3 788 дол. США (а.с.84). У розписці також вказано, що позичальник обіцяє повернути на протязі 3-х місяців суму в повному обсязі, сплачуючи кожного місяця не менше 6 900 грн.

Відповідно до висновку експертів, за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 грудня 2015 року №20961/20962/15-32, підпис у розписці від 18 травня 2013 року виконано ОСОБА_2 при впливі на нього тимчасових збиваючих факторів природного характеру (а.с.179).

У матеріалах справи відсутні докази визнання правочину недійсним.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що 18 травня 2013 року сторони уклали договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу кошти у грошовій одиниці України - у сумі 30 300 грн., а наявність боргового документа у позивача підтверджує невиконання відповідачем свого обов'язку щодо повернення позичених коштів, що випливає зі змісту ч.3 ст.545 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

У даному випадку згідно з розпискою від 18 травня 2013 року позика грошових коштів здійснена у гривнях, а не в іноземній валюті, а тому на спірні правовідносини положення ч.2 ст.533 ЦК України не поширюється. Окрім того, у розписці також визначено й порядок повернення 30 300 грн., який передбачає повернення у гривнях - не менше 6 900 грн. кожного місяця.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача за договором позики від 18 травня 2013 року слід стягнути 30 300 грн. основного боргу, оскільки саме таку суму грошових коштів позичив ОСОБА_2 у ОСОБА_1 та не повернув.

Відповідно до ст.309 ЦПК України колегія суддів апеляційного суду змінює рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу за договором позики від 18 травня 2013 року, зменшуючи суму основного боргу з 82 466,20 грн. до 30 300 грн. та відповідно - загальну суму стягнення з 82 939,38 грн. до 30 773,18 грн.

Висновки суду першої інстанції про укладення сторонами договору позики від 13 червня 2013 року, що підтверджується розпискою(а.с.83), оригінал якої наданий суду позивачем, за умовами якого відповідач позичив у позивача 5 670 грн. до 18 червня 2013 року та які не повернув, відповідають обставинам справи.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що договори позики не укладалися спростовуються вищевикладеним та додаткового правового обґрунтування не потребують.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошових зобов'язань, то на вимогу позивача, на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача три проценти річних від прострочених сум (30 300 грн. х 3%:365 дн. х 190 дн. = 473,18 грн.; 5 670 грн. х 3%:365 дн. х 252 дн. = 117,44 грн.). Інший розмір процентів, як відповідальності за порушення грошових зобов'язань, договорами не встановлювався. Стягнення здійснено у межах позовних вимог.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача за договором позики від 18 травня 2013 року три проценти річних від простроченої суми у розмірі 473,18 грн. та за договором позики від 13 червня 2013 року - 5 670 грн. основного боргу і 117,44 грн. три проценти річних від даної простроченої суми боргу, а тому в цій частині рішення залишається без змін.

Колегія суддів також залишає без змін рішення в частині відмови у стягненні 20 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правовідносини сторін випливають із договірних, а умовами договорів не передбачено стягнення будь-яких сум у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У зв'язку з тим, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, змінюється розподіл судових витрат.

Судовий збір, понесений позивачем та документально підтверджений, присуджується останньому пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 365,61 грн. (30 300+473,18+5 670+117,44= 36 560,62 грн. х 1%=365,61 грн.), а відтак, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 274,51 грн. судового збору скасовується.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 27 липня 2015 року в частині стягнення боргу за договором позики від 18 травня 2013 року та судового збору змінити.

Зменшити загальну суму стягнення за договором позики від 18 травня 2013 року з «82 939,38 грн.» до «30 773,18 грн.» та суму основного боргу - з «82 466,20 грн.» до «30 300 грн.»

Зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, з «612,76 грн.» до «365,61 грн.».

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь держави 274,51 грн. судового збору скасувати.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді