АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк С.В.
при секретаріЛознян О.С.,
за участю: представника позивача ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6, представників відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, треті особи Головне управління юстиції у м. Києва, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгоров Андрій Володимирович, Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києва державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 2 а.с. 151-162/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ухвали Верховного Суду України, який на момент прийняття рішення виконував функції касаційної інстанції, судові рішення, згідно з якими ОСОБА_11 зміг отримати свідоцтво про право на спадщину на спірне майно, були скасовані, у задоволення вимог про визнання заповітів недійсними йому відмовлено, а в момент реалізації спірного майна йому було відомо про наявність таких спорів. Також судом першої інстанції не враховано положення ч. 1 ст. 1301 ЦК України про те, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, оскільки на момент отримання ОСОБА_14 оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, він спірне майно вже успадкував, у день відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

№ справи 752/8964/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1658 /2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнанні права власності з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, на підставі наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_14, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 29.03.2005 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві /т. 1 а.с.89/.

За життя ОСОБА_14 складено два заповіти - 02.11.2004 року та 15.12.2004 року, відповідно до змісту яких ОСОБА_14 заповів належні йому на праві власності 3/4 частин квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_10

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_10, посвідчений 15.12.2004 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори /т. 1 а.с. 105-106, 108-112/.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_10, посвідчений 02.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гораль О.М. /т. 1 а.с. 107, 113-118/.

Ухвалою Верховного Суду України від 11.05.2011 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /т. 1 а.с. 181-183/.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року визнано недійсними заповіт, складений ОСОБА_14 на користь ОСОБА_10, що був посвідчений 02.11.2004 року приватним нотаріусом Гораль О.М., та заповіт, складений ОСОБА_14 на користь ОСОБА_10, що був посвідчений 15.12.2004 року державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2012 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року скасовано, постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання недійсними заповітів від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року відмовлено /т. 1 а.с. 184-185, 177/.

13.05.2009 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Погорілою Л.С. за реєстровим номером 9092 ОСОБА_11 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_14 /т. 1 а.с. 126/.

26.04.2011 року між ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_6 і ОСОБА_12 з іншої сторони укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровим A.B. за реєстровим номером 745 /т. 1 а.с. 73-77/.

Відмовляючи у вимозі про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину ѕ спірної квартири, виданого на ім'я ОСОБА_11 та визнанні права власності в порядку спадкування за ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив з того, що на момент видачі оспорюваного свідоцтва на ім'я ОСОБА_11, тобто станом на 13.05.2009 року, заповіти, складені від імені ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_10 від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року, відповідно до яких ОСОБА_14 заповів ОСОБА_10 належні йому ѕ частини квартири АДРЕСА_1, були визнані судом недійсними, рішення станом на 13.05.2009 року набрали законної сили та не були скасовані, у зв'язку із чим станом на час видачі державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_14 на спірну квартиру, не існувало обставин, які б унеможливлювали видачу оспорюваного свідоцтва.

Однак з вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Так, прийшовши до висновку про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, судом першої інстанції не враховано, що в подальшому, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2012 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року скасовано, постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_11 про визнання недійсними заповітів від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року відмовлено /т. 1 а.с. 184-185, 177/.

Так, за правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1 та 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що на даний час заповіти складені від імені ОСОБА_14 на ім'я ОСОБА_10 від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року, відповідно до яких ОСОБА_14 заповів ОСОБА_10 належні йому ѕ частини квартири АДРЕСА_1 є чинними, рішення щодо відмови у їх скасування остаточні та набрали законної сили, заява ОСОБА_10 до нотаріальної контори подана у строк, однак на ім'я ОСОБА_11 видане свідоцтво про право на спадщину на ѕ частини спірної квартири, у зв'язку з чим останнє підлягає скасуванню, оскільки правова підстава, на якій було видано спірне свідоцтво відпала.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

При цьому, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

У зв'язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог в частині визнання зо ОСОБА_10 права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57, 8 кв.м. в порядку спадкування за заповітом.

Разом з тим, задовольняючи вимогу позивача щодо визнання права власності на спірне майно, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. В даному випадку суд першої інстанції вірно керувався вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України про те, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, встановивши, що в момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 26.04.2011 року сторонами було дотримано всіх необхідних та істотних умов, встановлених чинним законодавством України.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 як нові власники квартири, на момент придбання останньої, тобто станом на 26.04.2011 року, об'єктивно не знали та не могли знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної ними за відплатним договором спірної квартири, про що безпосередньо зазначено в п.п.7,9 договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2011 року, тобто, в силу диспозиції ч. 1 ст. 388 ЦК України останні є добросовісними набувачами, у зв'язку з чим позивач не вірно обрав спосіб захисту свого порушеного права у відповідності до ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року - в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності та визнанні права власності скасувати, ухваливши нове рішення наступного змісту.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57, 8 кв.м., видане Другою київською нотаріальною конторою 30 травня 2009 року на ім'я ОСОБА_11, за реєстровим номером 4-9092.

Визнати за ОСОБА_10 право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57, 8 кв.м. в порядку спадкування за заповітом.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: