АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/2575/2016 Головуючий в 1 інстанції - Каліушко Ф.А.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житлом, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення відповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3, звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житлом.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 31 січня 2009 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі , від якого мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У травні 2009 року вона разом з малолітнім сином за згодою відповідача були вселена до квартири АДРЕСА_1, власником якої є відповідач, у якій і проживає на даний час. З часу вселення вона разом з дитиною постійно проживала і користувалася, як член сім'ї, житловим приміщенням.

У зв'язку з погіршенням між сторонами стосунків, позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням зареєструвати їх з дитиною у вказаній квартирі, однак відповідач відмовлявся це робити. Тому вона просить суд визнати за нею та її дитиною право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2015 року позов ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житлом - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 та її малолітнім сином ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В скарзі посилалася на те, що позивач, заявляючи вимоги про право користування житлом, фактично підмінює поняття користування житлом на поняття реєстрація за місцем проживання. Фактично спір між сторонами виник не з приводу користування житлом, оскільки жодного факту порушення права користування житлом позивачем не наведено. Спір виник з приводу відмови відповідача зареєструвати позивача та їх малолітнього сина у власній квартирі. Цей факт був підтверджений сторонами в судовому засіданні, проте суд не звернув на нього уваги. Крім того зазначив, що ОСОБА_1, вже не є відповідачем по справі, оскільки 15 грудня 2015 року перестав бути власником квартири АДРЕСА_1 , так як продав її своїй сестрі на підставі договору купівлі-продажу. Крім того зазначив, що судом порушені норми процесуального права, оскільки копію повного тексту оскаржуваного рішення суд у встановлені законом строки не видав відповідачу.

В судовому засідання апеляційного суду відповідач доводи скарги підтримав.

Представник позивача доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачу на підставі свідоцтва про право власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1. 31 січня 2009 року між сторонами зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про його народження.

Також встановлено та не заперечувалось відповідачем під час розгляду справи, що у травні 2009 року позивач разом з малолітнім сином за згодою відповідача були вселені до вказаної квартири , у якій проживають на даний час. З часу вселення позивач разом з дитиною постійно проживали і користувалися, як члени сім'ї власника, житловим приміщенням. Іншого зареєстрованого місця проживання позивач, та малолітня дитина не мають.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав, що син не був зареєстрований з моменту народження, а його дружина також знялась з реєстрації за своїм попереднім місцем проживання влітку 2015 року до звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що позивач разом з дитиною вселилася до спірної квартири як члени сім'ї власника та за його згодою, проживають у ній з моменту вселення по даний час, іншого місця проживання не мають, право на користування вказаною квартирою не визнається відповідачем, а тому підлягає захисту в судовому порядку на підставі ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Виходячи з наявних у справі та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Відповідачем у справі не оспорюється те, що позивачка та спільний син сторін на момент поселення у спірне житлове приміщення були членами сім'ї відповідача та він надав їм згоду на користуватися належною йому на праві власності квартирою.

З врахуванням вищезазначених положень закону вбачається, що право користування членів сім'ї власника квартири кореспондується та є похідним від права власності на квартиру.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та 405 ЦК України, право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України члени родини власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Член родини власника житла втрачає право користування житлом при відсутності члена родини без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено домовленістю чи законом.

Як роз'яснено в п. 36 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1, не заперечує що ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_3 поселені в квартиру АДРЕСА_1 за його згодою, останні відповідно до ст. 156 ЖК України та 405 ЦК України набули право користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегією суддів також встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду від 28.09.2012 року, залишеним ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2016 року без змін, шлюб зареєстрований 31.01.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили, після ухвалення рішення в даній справі. Тобто на час ухвалення рішення в даній справі в грудні 2015 року сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Таким, чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично позивачка має намір без згоди власника зареєструватись в спірній квартирі, а її право на проживання в ній визнається відповідачем, спростовуються змістом поданої апеляційної скарги з якої вбачається , що на наступний день після ухвалення рішення в даній справі відповідач продав квартиру своїй сестрі. Тобто спір між сторонами існує з приводу користування квартирою.

Та обставина, що після ухвалення рішення в даній справі набрало законної сили рішення про розлучення сторін, на правильність ухваленого рішення не впливає, з огляду на те, що вказана обставина не існувала станом на дату ухвалення рішення, яке переглядається. Відповідач в даній справі у зв'язку з розлученням , та припинення сімейних стосунків з позивачкою не позбавлений права звернутись до суду з позовними вимогами про припинення сервітуту на підставі ст. 406 ЦК України.

Посилання в скарзі на те, що ОСОБА_1, вже не є відповідачем по справі, оскільки 15 грудня 2015 року перестав бути власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажуне можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки станом на момент пред'явлення прозову і на момент ухвалення рішення суду, а саме 14.12.2015 року, відповідач був власником вищезазначеної квартири. Крім того з долученої до апеляційної скарги копії договору купівлі-продажу не вбачається , що він пройшов державну реєстрацію. З огляду на вимоги ст.334 ЦК України, право власності за договором, який підлягає державній реєстрації, у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Тобто апеляційному суду не було надано належних доказів про перехід права власності на спірну квартиру до іншого власника.

Доводи скарги про порушення норм процесуального права, та порушення строків видачі копії судового рішення не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини, що мають значення для даної справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При цьому, колегія суддів роз'яснює відповідачу, що вимоги прохальної частини апеляційної скарги про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції задоволенню не підлягають, так як ст. 307 ЦПК України не містить таких повноважень у суду апеляційної інстанції.

Рішення постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: