Номер провадження: 22-ц/785/140/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль посилаючись на те, що 08.05.2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) k.JTJBT20X430017460, реєстраційний номер НОМЕР_1, на виконання якого відповідач видав їй довіреність на право керування автомобілем, а також розписку про отримання ним коштів за вищевказаний автомобіль та вказав на свій обовязок протягом строку дії довіреності переоформити права власності на автомобіль.

В звязку з нестабільним фінансовим становищем, позивач вирішила тимчасово не переоформлювати право власності на автомобіль на своє імя, оскільки чинне законодавство та видана відповідачем довіреність дозволяли їй законно реалізовувати своє право власності на придбаний автомобіль.

Посилаючись на викладені обставини, позивач вважає, що оскільки між нею та відповідачем фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, то спірний автомобіль належить їй на праві приватної власності, в звязку з чим просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м Одеси від 18 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки Lexus моделі GX470, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) k.JTJBT20X430017460, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч.1,3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд помилково дійшов зазначеного висновку.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що 08.05.2009 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки Lехus моделі GX470, 2003 року випуску, номер шасі (кузова, рами) к.JTJВТ20Х430017460, реєстраційний номер НОМЕР_1, на виконання якого відповідач видав позивачці довіреність на право розпорядження вказаним автомобілем, а також розписку про отримання коштів за автомобіль. В зв'язку з нестабільним фінансовим становищем, позивачка вирішила тимчасово не переоформляти право власності на автомобіль на своє ім'я, оскільки чинне законодавство та видана відповідачем довіреність дозволяли їй законно реалізовувати своє право власності на придбаний автомобіль. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що позивачка правомірно набула право власності на автомобіль. Законність набуття позивачем права власності на автомобіль ніким не оскаржується і незаконність такого набуття судом не встановлена. Те, що позивачка не здійснила державної реєстрації автомобіля на своє ім'я не впливає на право власності оскільки законодавство України не містить жодної вказівки на реєстрацію права власності на транспортні засоби, а лише говорить про державну реєстрацію самих транспортних засобів.

Такий висновок суду не відповідає обставинам справи і нормам матеріального права,тому колегія суддів з ним не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Згідно зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. З ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Згідно з пунктами 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388. Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції.

Правомірність придбання транспортного засобу, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами чітко визначеними в п. 8 зазначеного Порядку.

Спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ і залишався зареєстрованим за відповідачем. Заява від останнього про зняття з обліку автомобіля не подавалася і його огляд органами ДАІ не здійснювався.

Згідно з п.42 Правил у разі, коли транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) або на копії реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію на пластиковій основі, робиться запис «Транспортний засіб знято з обліку для реалізації».

Відповідно п.8 зазначених Правил правомірність придбання транспортного засобу підтверджується зазначеними в них документами, зокрема, довідкою-рахунком, виданою за формою згідно з додатком №1, виданою суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери та іншими посвідченими в установленому порядку документами, що встановлюють право власності на автомобіль.

Також названим Порядком передбачено, що для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у пункті 8 документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.

Таким чином, законодавець визначив спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, тому визнання укладеним договору купівлі-продажу та права власності на нього не є належним способом захисту порушеного права.

Порядок набуття права власності на транспортні засоби пов'язаний з обов'язковою реєстрацією власником придбаного автомобіля у відповідних органах.

Крім того, відповідачем не надані суду і судом не витребувані відомості щодо надання відповідачем декларації про доходи за певний період часу щодо продажу рухомого майна і сплати збору за відчудження легкового автомобілю.

За таких обставин спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ, сторони не вжили заходів щодо його переоформлення відповідно до згаданого Порядку, доводи позивачки про те що довіреність дозволяла їй законно реалізовувати своє право власності на придбаний автомобіль, не можна вважати обгрунтованими, оскільки довіреність свідчить лише про можливість здійснювати позивачкою дій щодо спірного автомобіля, тобто право власності на нього належить лише відповідачу і до позивачки за довіреністю не переходило.

Обгрунтованими є доводи позивачки про те, що в зв'язку з нестабільним фінансовим становищем, вона вирішила тимчасово не переоформляти право власності на автомобіль на своє ім'я. До цих доводів слід відносити критично, враховуючи ціну автомобіля і строк, на протязі якого вона не здійснювала переоформлення автомобіля, враховуючи, що у любий момент відповідач міг скасувати довіреність. Судом не надана належна оцінка договору купівлі-продажу, довіреності і розписці.

Також, задовольняючи позов суд керувався ст.392 ЦК України, якою передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Але, суд на зазначене уваги не звернув, не врахував, що позивачкою не було надано доказів того, що у неї виникло право власності на автомобіль, і це право зареєстровано в установленому законом порядку, тобто, що вона є власником спірного автомобіля.

Крім того, з рішення суду не вбачається, і судом не встановлено які ж саме норми ст.392 ЦК України стали підставою для подання позову: хто оспорює або не визнає право позивачки на автомобіль.

Відповідно до рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16.08.2012 року по справі №1522/19505/12 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, з 01.09.1991 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Автомобіль, що є предметом розгляду даної справи, був і одним з предметів розгляду справи про поділ майна вищезазначеного подружжя у 2012 році.

Так, рішенням суду від 16.08.2012 р. був здійснений поділ спільного майна ОСОБА_6 і ОСОБА_5, згідно якого ОСОБА_5 в особисту приватну власність був виділений автомобіль Lехus 0X470, державний номер НОМЕР_1.

При цьому, у 2012 році ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не зазначали на те, що у 2009 році цей автомобіль був проданий ОСОБА_7, і що власниками цього автомобіля вони вже не є.

Крім того, згідно рішення суду ОСОБА_5 просив суд, щоб при розподілі транспортних засобів, зазначений автомобіль був виділений в особисту приватну власність його дружини, і не заявляв, що автомобіль його власністю з 2009 року вже не є, і проданий ОСОБА_7

Водночас, рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 04.04.2012 рок/. яке набрало законної сили, задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 10 277 455 грн. 36 коп.

В порядку забезпечення даного позову, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 08.02.2012 року накладений арешт на майно ОСОБА_5 і ОСОБА_6, в том/ числі на спірний автомобіль.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районним судом викладені обставини зясовано неповно, висновок суду не відповідає зазначеним обставинам, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог. Позов за викладених обставин є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга за викладених обставин підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.1, 3 ч.1, п.1 ст.309, ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на автомобіль відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватненко

ОСОБА_8