АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення коштів на утримання непрацездатної баби (прабаби),-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення коштів на утримання непрацездатної баби (прабаби). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у вигляді аліментів на її утримання щомісячно в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_3, але не менше одного неподаткового мінімуму доходів громадян, довічно починаючи з 24.12.2015 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа №761/39212/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10290/2016
Головуючий у суді першої інстанції : О.А.Савицький
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування зазначила, що вона просила суд стягнути з відповідачів кошти у твердій грошовій сумі, а суд стягнув аліменти тільки з одного відповідача ОСОБА_3 і в розмірі 1/6 частини її заробітку, а не всіх її доходів. У рішенні суд не зазначив з яких мотивів відмовив у стягненні коштів з другого відповідача ОСОБА_4 Суд не встановив належним чином джерел доходів відповідачів, не врахував, що відповідач ОСОБА_4 навчатиметься лише до 30.06.2016 року, а тому вивільнені кошти, які сплачувалися за його навчання повинні бути відраховані у рахунок матеріальної допомоги позивачу.

У апеляційній інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених підстав.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечило, про час та місце розгляду справи повідомлялось у відповідності до вимог закону, причини неявки представника третьої особи суду невідомі. А тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника третьої особи з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки неявка зазначеної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, задовольняючи позов в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги у вигляді аліментів на її утримання щомісячно в розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_3, але не менше одного неподаткового мінімуму доходів громадян, довічно починаючи з 24.12.2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 в цій частині було визнано позовні вимоги та вона не заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання позивачки не більше 500, 00 грн. щомісячно з урахуванням її заробітку та перебуванні на її утриманні сина, який навчається та батьків пенсіонерів, один з яких є інвалідом ІІІ групи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки в цій частині вимоги ОСОБА_1 визнані відповідачкою ОСОБА_3

Так, згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом з дитинства І групи по зору безстроково та потребує стороннього догляду, про що свідчить копія довідки Серії НОМЕР_1.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 15.03.2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Шевченківському РУПСЗН та як інвалід з дитинства І групи отримує державну соціальну допомогу, розмір якої за період з січня 2015 року по березень 2016 року склав 22665,00 грн.

Відповідачі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є рідною онукою та правнуком позивачки, вони є рідними онукою та правнуком рідної сестри позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Сімейного кодексу України внуки, правнуки зобов'язані піклуватися про своїх бабу, діда, прабабу, прадіда.

Згідно вимог ст. 266 СК України повнолітні внуки, правнуки зобов'язані утримувати непрацездатних бабу, прабабу, які потребують матеріальної допомоги, за умови, що повнолітні внуки, правнуки можуть надавати матеріальну допомогу.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних норм закону, обов'язок піклування за своїми бабою, дідом, прабабою, прадідом, їх утримання є не тільки морально-етичною вимогою та духовним стандартом поведінки, а й юридичною вимогою, правовим обов'язком, який ґрунтується на положеннях законодавства про зміцнення сім'ї, побудові сімейних відносин на паритетних засадах, почутті взаємолюбові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, а також узгоджується з положеннями ч.1ст. 1 СК України.

Але, оскільки відповідачі по справі не є онукою та правнуком позивачки закон не зобов'язує їх утримувати її.

Як встановлено судом ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є родичами ОСОБА_1, а саме онукою та правнуком рідної сестри позивачки.

Судом встановлено, що відповідачі, як члени сім'ї позивачки, отримали право на приватизацію частини квартири, яку отримувала для проживання позивачка, за адресою: АДРЕСА_1, на підставі, того, що є родичами останньої, про що свідчить копія Свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1998 року, виданого згідно з розпорядженням від 04.11.1998 року № 635.

Із Витягу з протоколу № 48 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету Київського УВП № З УТОС від 14.01.2009 року про надання житлового приміщення та довідки Форми № 3 від 26.10.2011 року відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі, яка була надана позивачці для проживання, як інваліду І групи по зору, на родину, до складу якої входять вона та відповідачі.

Але, зазначені обставини не впливають будь - яким чином на вирішення питання про стягнення аліментів з відповідачів на утримання позивачки, оскільки сама позивач пояснила суду апеляційної інстанції, що відповідачі ніколи не проживали з нею разом однією сім'єю, а відповідно вимоги ст. 271 СК України на правовідносини сторін у даній справі не розповсюджуються.

Щодо посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що стягненню підлягають аліменти у твердій грошовій сумі та з усіх видів заробітку ОСОБА_3 судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до вимог закону, ОСОБА_3 не зобов'язана утримувати позивачку, оскільки не є її онукою і ніколи не проживала з нею однією сім'єю.

А крім того, визначаючи розмір матеріальної допомоги у вигляді аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суд першої інстанції врахував положення ст. 272 СК України, ст. 174 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 272 СК України розмір аліментів, що стягуються з інших членів сім'ї та родичів на непрацездатних повнолітніх осіб, які потребують матеріальної допомоги, визначається у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі.

Також положеннями вказаної статті передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд бере до уваги матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів.

Отже, з довідки про доходи, виданій ОСОБА_3 про те, що вона займає посаду дільничної медсестри в КНП «ЦПМСД»2 Деснянського району м. Києва, вбачається, що загальна сума її доходу за період з січня по лютий 2016 року становить 6644,05 грн.

А відтак суд першої інстанції визначаючи розмір аліментів 1/6 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_3, а не в твердій грошовій сумі, врахував зазначені вимоги закону, ту обставину, що відповідач працює та регулярно отримує заробітну плату, а також матеріальне становище як позивача, так і відповідача.

Твердження ОСОБА_1 щодо вивільнення у відповідача коштів після закінчення навчання ОСОБА_4 суд оцінює критично, оскільки позивач визнала позов лише в частині і у випадку невизнання нею позову він би не підлягав задоволенню взагалі.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не є рідним правнуком позивачки, він ніколи не проживав разом з нею однією сім'єю, а тому закон не зобов'язує його утримувати позивачку. ОСОБА_4 позов не визнає, самостійних доходів не має, перебуває на утримання матері, на час ухвалення рішення судом першої інстанції він був студентом Приватного вищого навчального закладу «Економіко-правовий технікум при Міжрегіональній Академії управління персоналом» з денною формою навчання, про що свідчить копія Контракту від 01.09.2012 року. Згідно змісту вказаного Контракту платником за навчання ОСОБА_4 є ОСОБА_3 На теперішній час вирішується питання про його зарахування для подальшого навчання до вищого навчального закладу ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом».

А тому рішення суду, в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні аліментів на її утримання з ОСОБА_4 є вірним.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги щодо повного задоволення позову, оскільки позов обґрунтовано задоволений в частині визнання його ОСОБА_3 Визнання позову (в частині) ОСОБА_3 не порушує будь - чиїх прав та охоронюваних законом інтересів, відповідачами рішення суду не оскаржується.

Доказів, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду також не надано таких доказів.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції по суті спору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: