провадження № 2/760/110/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (позивач-1), ОСОБА_3 (позивач-2), ОСОБА_4 (позивач-3) до Київської міської ради, Головного управління юстиції у м. Києві про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

22.12.2015 позивачі звернулися до суду з позовом до Київської міської ради, Головного управління юстиції у м. Києві про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування, у якому просили:

визначити, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору міни квартири, посвідченого першою Київською державною нотаріальною конторою 04.04.1994 за реєстровим № 11-606 становила 1/3;

визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору міни квартири, посвідченого першою Київською державною нотаріальною конторою 04.04.1994 за реєстровим № 11-606 становила 1/3;

визначити, що частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору міни квартири, посвідченого першою Київською державною нотаріальною конторою 04.04.1994 за реєстровим № 11-606 становить 1/3;

визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м.;

визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м.;

визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на 1/9 частини квартири АДРЕСА_2, загальною площею 44,8 кв. м, житловою площею 30,8 кв. м.

Позовні вимоги позивачі обґрунтували тим, що відповідно до договору міни квартири від 04.04.1994 власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були подружжям, а ОСОБА_4 їх сином.

Відповідно до договору міни від 04.04.1994 квартира АДРЕСА_3 з двох кімнат, загальною площею 44,8 кв. м., житловою площею 30,8 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача-3, ОСОБА_5, помер. На випадок своєї смерті він склав заповіт на ім'я своєї дружини ОСОБА_6, свого сина ОСОБА_4 та свого онука ОСОБА_3, згідно з яким спадкоємці мали успадкувати в рівних частинах вищезазначену квартиру.

Однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки з договору міни від 04.04.1994 неможливо визначити, з якої частини квартири складається спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача-3, ОСОБА_6, померла. На випадок своєї смерті вона склала заповіт на ім'я своєї доньки ОСОБА_2, згідно з яким спадкоємиця мала успадкувати все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_6, де б воно не було і з чого б воно не складалося та все, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом матиме право.

Однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки з договору міни від 04.04.1994 неможливо визначити, з якої частини квартири складається спадкове майно, яке належало померлій ОСОБА_6

Позивачі зауважили, що враховуючи засади законодавства щодо рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, а також відсутність інших письмових домовленостей між ними щодо часток у праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, як члени однієї сім'ї на підставі договору міни від 04.04.1994 володіли кожен по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Таким чином, ОСОБА_5 мав право заповідати та заповів 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, у зв'язку з цим його спадкоємці за заповітом ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 успадкували після смерті ОСОБА_5 по 1/9 частини квартири АДРЕСА_2.

Позивачі стверджували, що у випадку оформлення документів щодо права власності після смерті ОСОБА_5 на вищезазначену квартиру, ОСОБА_6 набула б право власності на 4/9 частини квартири, ОСОБА_4 набув би право власності також на 4/9 частини квартири, а ОСОБА_3 набув би право власності на 1/9 частини квартири.

Крім цього, після смерті ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем відповідно до заповіту є ОСОБА_2

У випадку оформлення документів щодо права власності після смерті ОСОБА_6 на вищезазначену квартиру, ОСОБА_2 набула б право власності на 4/9 частини квартири.

Оскільки оформити документи про право власності на квартиру позивачі не можуть через відмову нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв'язку з неможливістю визначення часток співвласників квартири за договором міни від 04.04.1994, вони за захистом своїх прав звернулися до суду.

У судовому засіданні представник позивачів позов підтримала і просила його задовольнити у повному обсязі.

Відповідач-1 у судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду пояснення, у якому просив розглядати справу без участі його представника на підставі поданих стороною доказів та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 37-39).

Відповідач-2 у судове засідання не з'явився, однак надіслав до суду пояснення, у якому просив розглядати справу без участі його представника (а.с. 63-65).

Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

Квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на підставі договору міни від 04.04.1994, який посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Прохоровою З. Б. 04.04.1994 (а.с. 11).

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 договору міни від 04.04.1994 квартира АДРЕСА_4 складається з двох кімнат, загальною площею 44,8 кв. м., житловою площею 30,8 кв. м.

24.01.1996 ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого заповів ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях кожному належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 69).

ОСОБА_6, дружина померлого, ОСОБА_2, донька померлого, яка діяла від імені ОСОБА_3, онука померлого, подали до державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 68).

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори Орловської О. Е. від 08.04.2000, ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька, ОСОБА_5, оскільки порушено пункти 109, 114 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (а.с. 74).

Згідно з листом державного нотаріуса П'ятої київської державної контори Гриценко О. В. № 3428/02-14 від 15.10.2015, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_5, оскільки неможливо визначити, з якої частини квартири складається спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_5 (а.с. 15).

21.09.2009 ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла ОСОБА_2 все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом матиме право. Цей факт встановлений на підставі заповіту ОСОБА_11 від 21.09.2009, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сірай В. І. 21.09.2009 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 07.08.2014 (а.с. 95).

Позивач-1, донька померлої та позивач-3, син померлої, подали до державного нотаріуса П'ятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 94, 142).

Згідно з листом державного нотаріуса П'ятої київської державної контори Гриценко О. В. № 3427/02-14 від 15.10.2015, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_5, оскільки, неможливо визначити, з якої частини квартири складається спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_6 (а.с. 16).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з таких підстав.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Суд констатує, що права та обов'язки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_6 виникли в момент придбання цього майна, а саме у 1994 році, а тому правовідносини сторін щодо володіння, користування і розпорядження нею регулюються нормами ЦК УРСР від 1963 року, оскільки норми ЦК, який набрав чинності 01.01.2004 застосовуються до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004.

Відповідно до положень статті 112 ЦК УРСР від 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно з частиною першою статті 17 Закону «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Суд на підставі договору міни від 04.04.1994 встановив, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної власності.

Крім цього, з вищезазначеного договору та матеріалів справи випливає, що спільна власність не була визначена частками та письмової угоди між ними щодо визначення часток у власності не було.

У зв'язку з цим, суд констатує що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, їхні частки є рівними, а тому кожному з членів сім'ї належало на праві власності по 1/3 частини квартири.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що «відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом» (пункт 1).

На підставі вищезазначеного суд зауважує, що правовідносини в частині визначення кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до 01.01.2004 регулюються норми ЦК УРСР у редакції від 18.07.1963, а до правовідносин в частині визначення кола спадкоємців після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягають застосуванню норми ЦК від 01.01.2004.

Відповідно до статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Суд встановив, що часом відкриття спадщини після померлого ОСОБА_5 є ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до положень статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За правилами статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з положеннями статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським

організаціям.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до якого заповів ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних долях кожному належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_4.

Суд встановив, що частка померлого ОСОБА_5 становила 1/3 частини квартири АДРЕСА_4.

Таким чином, що після смерті ОСОБА_5 його спадкоємці ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 набули право власності в порядку спадкування за заповітом кожний по 1/9 частини квартири АДРЕСА_4.

Отже, суд констатує, що після смерті ОСОБА_5 частки співвласників квартири АДРЕСА_4 становили:

4/9 частини квартири володіла ОСОБА_13, (1/3 + 1/9): 1/3 з яких їй належала на підставі договору міни, а 1/9 - на підставі заповіту;

4/9 частини квартири володів ОСОБА_4, (1/3 + 1/9): 1/3 з яких їй належала на підставі договору міни, а 1/9 - на підставі заповіту;

1/9 частини квартири володів ОСОБА_3, яку він успадкував на підставі заповіту.

Відповідно до статті 1216 ЦК «спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)».

Стаття 1218 ЦК визначає, що «до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті».

За правилами статті 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Суд встановив, що часом відкриття спадщини після померлого ОСОБА_6 є ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За правилами статті 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно з частиною першою статті 1233 ЦК «заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті».

Згідно з частиною першою статті 1235 ЦК заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла ОСОБА_2 все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день її смерті та на що вона за законом матиме право.

Суд встановив, що розмір частки померлої ОСОБА_6 становив 4/9 частини квартири АДРЕСА_4.

Таким чином, відповідно до волевиявлення спадкодавця ОСОБА_2 набула право власності в порядку спадкування за заповітом на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статтею 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 392 ЦК «власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності».

З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Обраний позивачами спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам частини другої статті 16 ЦК.

Однак, суд констатує про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування на 4/9 частини квартири АДРЕСА_2, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_4 усього належить 4/9 частини зазначеної квартири, 1/3 з яких - на підставі договору міни, а 1/9 - на підставі заповіту ОСОБА_5

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись статтею 58 Конституції України, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), статтями 112, 524, 525, 527, 534 ЦК УРСР від 1963 року, статтями 16, 316, 328, 392, 1216, 1218, 1220, 1223, 1226, 1233, 1235, 1296 ЦК, Законом України «Про власність», статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Київської міської ради, Головного управління юстиції у м. Києві про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити частково.

Визначити, що частка померлого ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором міни квартир, посвідченим Першою Київською державною нотаріальною конторою 04 квітня 1994 року за реєстровим № 11-606, становила 1/3.

Визначити, що частка померлої ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором міни квартир, посвідченим Першою Київською державною нотаріальною конторою 04 квітня 1994 року за реєстровим № 11-606, становила 1/3.

Визначити, що частка ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 згідно з договором міни квартир, посвідченим Першою Київською державною нотаріальною конторою 04 квітня 1994 року за реєстровим № 11-606, становить 1/3.

Визнати за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право власності в порядку спадкування на 4/9 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) право власності в порядку спадкування на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) право власності в порядку спадкування на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 44,8 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко