Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Григоренка М.П., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Мельник С.Ю.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 31 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів задоволено частково. Дозволено матері ОСОБА_4 тимчасові поїздки за кордон із неповнолітньою дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу другого з батьків, до досягнення дитиною 16-тирічного віку. Дозволено ОСОБА_4 без згоди батька дитини ОСОБА_3 виготовлення проїзного документу для виїзду за межі України неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 487 грн. 20 коп. сплачених судових витрат.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 через свого представника, адвоката ОСОБА_1, оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує, що в даному випадку судове рішення суду не містить назву конкретної держави, до якої має намір виїхати сторона у справі з неповнолітньою дитиною та обґрунтування відповідного проміжку часу перебування у цій державі. Доводить, що в ході судового розгляду не було встановлено, а ОСОБА_4 доведено, що вона зверталась з вимогою до відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Зауважує, що позивачка вже зверталась до нього з позовами про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, причому обидва рази суди відмовляли в їх задоволенні. Зазначає також, що у випадку звернення ОСОБА_4 до нього в будь-який спосіб (судовий чи позасудовий) із зазначенням конкретних відомостей, які він як батько має право знати і які, до того ж, вимагаються чинним законодавством України, а саме: країни виїзду і обґрунтованого строку перебування в ній витребуваний у нього дозвіл буде наданий в найкоротші строки. Крім того, дозвіл на оформлення проїзного документу надавався ним у 2013 році двічі (копії заяв містяться в матеріалах справи). З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/15183/16-ц Головуючий у 1 інстанції Рудика Л.Д.

Провадження № 22-ц 787/1344/2016 Доповідач Ковальчук Н.М.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №035188.

В листопаді 2015 року ОСОБА_4, звертаючись до суду з даним позовом, просила надати дозвіл на тимчасові виїзди з України малолітньої дитини ОСОБА_5, у супроводі матері ОСОБА_4 або бабусі ОСОБА_6 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_3 строком дії до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги обгрунтувала тим, що має намір вивозити доньку або відправляти її у супроводі бабусі за межі України на лікування, оздоровлення та розширення її світогляду та інтелектуального розвитку, а відповідач, при цьому, не маючи бажання самостійно, або разом з позивачем вивезти дитину за кордон на лікування, не надає згоди на її виїзд за кордон, що суперечить інтересам доньки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї як матір дитини Сімейним кодексом України, надання такого дозволу буде відповідати інтересам останньої, а обставини, що обмежують право виїзду дитини за кордон, відсутні. При ухваленні рішення суд врахував, що дозвіл на виїзд за кордон надається до досягнення дитиною 16-річного віку, а не до повноліття, як це було заявлено у позовних вимогах, оскільки відповідно до 313 ЦК України, після досягнення 16 років дитина вправі вільно самостійно виїжджати за межі України і отримання спеціального дозволу батьків на це не потрібно.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ст.3).

Згідно ч.7, ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно ч. ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, за якою держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Абзац 2 ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» передбачає: за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.4 п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З огляду на вищевказані вимоги законодавства, в позовних вимогах у дачі згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди другого батька повинна бути вказана конкретна держава, до якої має намір виїхати сторона у справі з неповнолітньою дитиною та відповідний проміжок часу перебування дитини у цій державі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_7 не зазначила, до якої держави має намір поїхати з дитиною, або відправити дитину у супроводі баби, та на який строк має відбутись поїздка дитини за кордон.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що жодним чином не здійснює перешкод щодо поїздок дитини за кордон. При зверненні позивачки з вказаними вимогами до нього він надає нотаріально завірені згоди на виготовлення шенгенської візи та проїздних документів неповнолітній дочці ОСОБА_8, якщо він знає куди, коли і на який час дитина їде за кордон.

Разом з тим, відповідач заперечує про те, щоб за рішенням суду було надано право на тимчасові виїзди з України малолітньої дитини ОСОБА_5, у супроводі матері або бабусі без його згоди та супроводу без зазначення в яку країну та на який строк.

Як видно з долучених відповідачем до матеріалів справи нотаріально посвідчених заяв, він двічі протягом 2013 року надавав згоду на виїзд дитини за кордон.

Зважаючи на обставини справи та норми закону, колегія суддів приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та неправомірність задоволення їх судом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були невірно встановлені обставини справи та застосовано правові норми, які не підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської областіс від 31 травня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 535 (пятсот тридцять пять) гривень 92 копійки витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_9

Судді: підпис ОСОБА_10

підпис ОСОБА_11

Копія вірна: суддя-доповідач ОСОБА_9