Єдиний унікальний номер 725/1445/16-ц
Номер провадження 4-с/725/13/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначала, що ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 8 липня 2015 року в справі за її позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до неї про визначення місця проживання дитини судом затверджено мирову угоду, укладену між нею та ОСОБА_2 в даній справі. При цьому за умовами мирової угоди визначено місце проживання їх сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також спосіб участі у вихованні дитини та порядок побачення ОСОБА_2 з дитиною.

Разом з тим, не зважаючи на те, що нею умови мирової угоди виконуються в повному обсязі та нею не створювалось перешкод ОСОБА_2 у побаченнях із сином та було повідомлено про зміну місця проживання, за заявою ОСОБА_2 12 березня 2016 року старшим державним виконавцем ВДВС Чернівецького МУЮ ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №725/1479/15-ц виданого Першотравневим районним судом м. Чернівці 08.07.2015 року про визнання мирової угоди, копію якої вона отримала 15 березня 2016 року.

Проте, в даній постанові державним виконавцем було вказано про те, що виконавче провадження відкрито на підставі її заяви про примусове виконання рішення суду , однак із такими заявами вона не зверталася, а тому з метою зясування вказаного вона 22 березня 2016 року звернулася до виконавчої служби з проханням розяснити постанову про відкриття виконавчого провадження й відповідно на підставі її звернення, державний виконавець постановою від 23 березня 2016 року виправила описку, допущену у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» ухвала суду про визнання мирової угоди примусовому виконанню не підлягає, просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, що винесена на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці № 725/1479/15-ц від 08.07.2015 року та зупинити стягнення у виконавчому провадженні ВП № 50465820.

Крім того, зазначала, що строки на звернення до суду із скаргою на постанову ДВС нею пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2016 року, яка стосувалася безпосередньої її прав та обовязків як боржника у виконавчому провадженні, вона отримала саме 28 березня 2016 року. При цьому, у листі, який вона отримала 15 березня 2016 року була наявна постанова про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2016 року, однак у вказаній постанові про неї було зазначено як про стягувача, однак у звязку із тим, що вона не зверталася із виконавчими листами та відповідною заявою про відкриття виконавчого провадження до виконавчої служби не зверталася, 22 березня 2016 року була змушена звернулася до виконавчої служби із заявою про надання розяснень з приводу винесення даної постанови та саме 28 березня 2016 року отримала постанову про відкриття виконавчого провадження, де її було вказано вже як боржника у виконавчому провадженні, відкритому за заявою ОСОБА_2, а тому просила поновити пропущений з поважних причин строк на подання скарги на дії державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції у ВП №50465820.

В судове засідання заявниця та її представник ОСОБА_5, будучи належним чином повідомлені пр. час та місце розгляду скарги, не зявилися. Від представника заявника на адресу суду надійшла заява, в якій він вказав, що подану скаргу підтримує в повному обсязі з підстав, викладених в ній, а також підтримав подану заяву про поновлення строків на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження й відповідно просив розгляд заяви провести у його відсутності.

Представник ВДВС Чернівецького міського управління юстиції, ОСОБА_4, в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд скарги у його відсутності.

При цьому, в матеріалах справи наявні письмові заперечення на подану скаргу, в яких державний виконавець зазначив про те, що вважає скаргу необґрунтованою та безпідставною й відповідно просив у її задоволенні відмовити, зазначаючи про те, що наявні усі правові підстави для відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого судом й відповідно усі виконавчі дії в рамках даного виконавчого провадження вчинялися ним згідно вимог закону України «Про виконавче провадження».

Стягувач ОСОБА_2, якого на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року залучено до участі в справі в якості заінтересованої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду скарги в судове засідання не зявився та не повідомив про причини своєї неявки.

Так, відповідно до положень ст. 386 ЦПК України скарга на дії або бездіяльність державного виконавця розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується.

Разом з тим, враховуючи те, що як заявник, так і стягував, а також державний виконавець були повідомлені належним чином про час та місце розгляду скарги, однак в судове засідання не зявилися, подали відповідні клопотання про розгляд скарги у їх відсутності, суд з метою не затягнення розгляду даної скарги, вважає за можливе провести її розгляд у відсутності сторін та на підставі наявних у матеріалах справи доказах.

На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання не проводилось.

Дослідивши матеріали справи, а також матеріали виконавчого провадження, суд приходить до наступного.

Так, умови і прядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій від 15 грудня 1999 року № 74/5, Цивільно-процесуальним кодексом України.

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

При цьому, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.1 постанови № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Як убачається з матеріалів справи, у провадженні Першотравневого районного суду м. Чернівці перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 липня 2015 року за наслідками розгляду вищевказаної цивільної справи визнано мирову угоду, укладену між сторонами по справі, за умовами якої сторони домовились між собою про місце проживання дитини ОСОБА_3, 26.04.2013 року, та про порядок здійснення батьківських прав батька, який проживатиме окремо від дитини й відповідно визначили місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: м. Чернівці, просп.. Незалежності, 86А/49, а в разі зміни місця проживання ОСОБА_3, покладено на ОСОБА_1 зобов'язується завчасно попередити ОСОБА_2Б про намір змінити місце проживання із зазначенням адреси проживання дитини, визначили участь у вихованні дитини батька і встановили порядок побачення ОСОБА_2 із сином ОСОБА_3, а саме: щопонеділка з 09 години 00 години до 13 години 00 хвилин; щовівторка, щочетверга та щосуботи з 15 години 00 хвилин без присутності ОСОБА_1 й відповідно покладено на ОСОБА_1 зобовязання не перешкоджати ОСОБА_2 у побаченнях та у спілкуванні із сином відповідно до вищевказаного графіку (а.с. 9).

Разом з тим, 12 березня 2016 року за заявою ОСОБА_2 старшим державним виконавцем відділу виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження № 50465820 в частині примусового виконання ухвали суду від 8 липня 2015 року, а саме в частині визначення участі ОСОБА_2 у вихованні сина та встановлення порядку побачення із дитиною, в якій боржником вказано ОСОБА_2, а стягувачем ОСОБА_1, що підтверджується копією постанови наявною у матеріалах справи та у матеріалах виконавчого провадження (а.с. 7-8, матеріали ВП).

При цьому, копія даної постанови ОСОБА_1 була отримана 15 березня 2016 року та у звязку із невідповідністю даних в частині зазначення сторін виконавчого провадження, заявниця 22 березня 2016 року звернулася до виконавчої служби із відповідним розясненням (а.с. 8).

За наслідками розгляду вищевказаного звернення, державним виконавцем винесено постанову від 23 березня 23016 року про виправлення допущеної у процесуальному документі помилки, а саме у вступній частині постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2016 року в частині зазначення найменування стягувача та зазначення місця його проживання й відповідно копію даної постанови, а також постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2916 року із правильним зазначенням сторін виконавчого провадження, заявником отримано 28 березня 2016 року, що підтверджується відповідними доказами, наявними у матеріалах справи (а.с, 10-11).

Так, згідно ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їх права чи свободи.

Пунктами 4, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника. Згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Зокрема, звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця та оскаржуючи постанову про відкриття виконавчого провадження, заявник вказував на те, що відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» ухвала суду про визнання мирової угоди не є тим судовим рішенням, яке підлягає примусовому виконанню, а тому просила визнати незаконною бездіяльність державного виконавця та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, що винесена на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці № 725/1479/15-ц від 08.07.2015 року.

Так, відповідно до ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд, за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Отже, фактично мирова угода є різновидом зобов'язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням (ухвалою).

При цьому, положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

При цьому, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (8 липня 2015 року), вона не належали до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм показує, що у разі невиконання однією зі сторін зобовязань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову, що також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України при розгляді справи № 6-274цс15 від 23 вересня 2015 року, в якій ВСУ прийшов до висновку, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.

За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, а також те, що ухвала суду про визнання мирової угоди не належить до судових рішень, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою, приходить до висновку, що правові підстави для відкриття виконавчого провадження та вчинення відповідних виконавчих дій за предявленим ОСОБА_2 до примусового виконання виконавчим документом відсутні, що в свою чергу не позбавляє права ОСОБА_2 у разі невиконання умов затвердженої судом мирової угоди звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, а не предявляти її до примусового виконання.

Так, згідно вимог ст. 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Крім того, у пункті п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6 визначено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

За таких обставин, суд враховуючи вищенаведене приходить до висновку, що вимоги скарги є законними та обґрунтованими й відповідно подана скарга підлягає задоволенню, а постанова державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, що винесена на підставі ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці № 725/1479/15-ц від 08.07.2015 року визнанню незаконною та скасуванню.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Як убачається з матеріалів справи та поданого клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 березня 2016 року, заявником дана постанова, ураховуючи виправлення допущених з вини державного виконавця описок в частині зазначення найменування сторін виконавчого провадження та місця їх знаходження, була отримана 28 березня 2016 року, одночасно із постановою про виправлення помилок у процесуальних документах від 23 березня 2016 року, що підтверджено наданими заявником доказами, а тому не зважаючи на те, що попередньо оскаржувану постанову заявником було отримано 15 березня 2016 року й відповідно до суду із скаргою вона звернулася 31 березня 2016 року, тобто з пропуском визначеного ст. 385 ЦПК України десятиденного строку, суд приходить до висновку, що саме 28 березня 2016 року заявнику стало безпосередньо відомо про порушення оскаржуваною постановою його прав, а тому на думку суду визначений нормами процесуального права строк на оскарження постанови про відкриття провадження заявником пропущено з поважних причини.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.385 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлений судом.

За таких обставин, суд визнавши причину пропуску строку звернення заявника зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця поважною приходить до висновку, що відповідно до ч.2 ст.385 ЦПК України даний строк підлягає поновленню.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 1, 11, 17, 18, 26, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 72, 73, 158, 169, 208-210, 293, 294, 295, 383, 385, 386-388 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду зі скаргою на постанову державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, задовольнити.

Поновити строк звернення ОСОБА_1 зі скаргою на постанову державного виконавця відділу ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, як пропущений з поважної причини.

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця ВДВС Чернівецького міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 50465820 від 12.03.2016 року, задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бойчук О.О. відділу виконавчої служби Чернівецького МУЮ від 12 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження №50465820.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало