Справа № 461/7866/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/1918/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" про визнання недійсним кредитного договору № KF45315 від 30.10.2007 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до вимог п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" відповідач повинен був надати до матеріалів справи копію індивідуальної ліцензії для надання та повернення кредиту в іноземній валюті необхідної для укладення оспорюваного кредитного договору. Крім цього, апелянт вказує, що судом не в повній мірі враховано всі обставин справи, оскільки перед укладенням оспорюваного договору відповідач не виконав вимоги п.п. "і" п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та п.п. "б" п. 2.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Відповідач не надав ОСОБА_2 у письмовій формі інформації про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, яка відображена у оспорюваному договорі, а саме, про переваги та недоліки отримання позивачем кредиту у іноземній валюті по відношенню до умов отримання кредиту у національній валюті України. Зазначає про те, що перед укладенням кредитного договору відповідач не виконав вимоги п. 3.8 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", оскільки не повідомив ОСОБА_2 про те, що валютні ризики під час виконання договору буде нести лише позивач та не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов"язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов"язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, тобто, про те наскільки буде витратним для позивача повернення валютного кредиту шляхом конвертації гривні у долари США, з огляду на комісійні платежі банку. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору і прийшов до висновку, що сторонами додержано усіх вимог, дотримання яких є необхідним при укладенні оспорюваного договору.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах встановлених у договорі, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплати проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є ОСОБА_4», як кредитодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, укладено кредитний договір №KF45315, згідно з яким ВАТ «Електрон Банк» надав позивачу кредит в сумі 8140.00 доларів США строком 5 років зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,99 % річних.

Укладення та підписання оспорюваного кредитного договору ОСОБА_2 не заперечував.

Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на недодержання ПАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк», в момент вчинення правочину вимог ст. 215, 203 ЦК України, а саме, які встановлені частинами першою- третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, оскільки зміст кредитного договору суперечить положенням чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, положенням п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» з огляду на укладення оспорюваного договору без індивідуальної ліцензії та одержання кредиту в іноземній валюті.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що кредитний договір суперечить Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» з огляду на укладення оспорюваного договору без індивідуальної ліцензії та одержання кредиту в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші в національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч.4 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на момент укладення оспорюваного договору такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не було визначено.

Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Відповідно до роз»яснень п. п. 10, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

На час укладення оспорюваного кредитного договору №KF45315, укладеного 30.10.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_2, банківська установа користувалася Банківською ліцензією, виданою Національним банком України 13 грудня 2001 року за №31 на право здійснювати банківські операції, визначені частино першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». ОСОБА_5 отримав Дозвіл НБУ №31-2 від 06.12.2002 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу та додаток до Дозволу №31-2 від 06.12.2002 року з переліком операцій, які має право здійснювати ВАТ «Електрон Банк».

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про те, що надання ВАТ «Електрон Банк» кредитних коштів в іноземній валюті було правомірним, оскільки банк мав право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті із зобов»язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті.

Твердження апелянта про те, що умовами договору було передбачено надання та погашення кредиту в іноземній валюті, а ризик знецінення національної валюти України було покладено виключно на позичальника, є безпідставними та необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги про незаконність надання відповідачем кредиту в іноземній валюті із зобов»язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті спростовуються положеннями ст. 99 Конституції України, ст. ст. 533, 192 ЦК України, ст. ст. 2, 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до роз»яснень п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 -1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Посилання апелянта на покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти, як на підставу визнання договору недійсним, є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 ст. 3 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, а п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168, встановлює, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов»язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов»язань за кредитним договором несе споживач.

ОСОБА_5 норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів» та дотримана відповідачем у п. 8.5 оспорюваного кредитного договору.

Зі змісту п. 8.5 оспорюваного кредитного договору вбачається, що позичальнику була надана банком інформація щодо методики визначення валютного курсу, строків і комісій, пов»язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов»язань під час погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Доводи апелянта про відсутність детального розпису сукупної вартості кредиту для позичальника спростовуються розділом 8 кредитного договору №KF45315, укладений 30.10.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_2, додатком №2 до кредитного договору №KF45315, укладеного 30.10.2007 року про розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту, повідомленням про надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, на яких міститься підпис ОСОБА_2

Відповідно до п. 16 Заяви анкети, заповненої та підписаної ОСОБА_2 12.10.2007 року, підписуючи заяву позичальник підтвердив, що з умовами кредитування у ВАТ «Електрон Банк» ознайомлений письмово та згідний. Крім того, позичальник ознайомлений з проектом кредитного договору, договором про забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору.

Наявність підпису ОСОБА_2 на вищезазначених документах спростовує доводи апелянта про те, що згадана інформація не була доведена до відома позичальника.

Вищенаведеним спростовуються доводи апелянта про недотримання ВАТ «Електрон Банк» Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. «б» п.2.1, п.п. 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 ґрунтується на нормах матеріального права, а оспорюваний позивачем кредитний договір №KF45315, укладений 30.10.2007 року між ВАТ «Електрон Банк» і ОСОБА_2, відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6