Дата документу 02.09.2016
Справа № 501/1928/16-ц
У Х В А Л А

02.09.2016 р. м. Чорноморськ.

Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Смирнова В.В., при секретарі Щипанської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чорноморську Одеської області справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

12.08.2016 р. до Іллічівського міського суду Одеської області надійшла зазначена скарга, яка під час судового розгляду уточнювалась та в якій заявлені наступні вимоги:

- Зупинити виконавче провадження ВП №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року по справі №501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 2014 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в тому числі зупинити реалізацію арештованого нерухомого майна: квартири, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. 1ТравняАДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Представник заявника підтримав скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на те , що заявнику ОСОБА_1 належить на праві власності квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Яка передана в заставу ПАТ «УкрСиббанк». Зазначена квартира використовується нею, як місце її постійного проживання і проживання її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, іншого нерухомого житлового майна у її власності не знаходиться. Площа зазначеної квартири відповідно до технічного паспорту від 27.08.3015 року складає 49,6 кв. м. що дає підстави для застосування в даному випадку приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року.

Представник відділу державної виконавчої служби заперечував проти задоволення скарги, надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що застосування даному випадку Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року неможливе, адже заявниця не проживає у своїй квартирі.

Дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступних висновків, що встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області по справі №501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 890398,13 грн., а також судовий збір у розмірі 3441,00 грн.(а.с. 5).

Згідно п.1.1. Договору про надання споживчого кредиту № від 18.09.2007 року ПАТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в

іноземній валюті в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.

Відповідно до розділу 2 договору про надання споживчого кредиту №0 від 18.09.2007 р., укладеного між ОСОБА_1, як Позичальником, та відповідачем ПАТ «УкрСиббанк», у забезпечення виконання зобовязань Позичальника банк прийняв у заставу двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно Інформаційної довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №64275147 від 25.07.2016 р. квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1

Згідно технічного паспорту квартири від 27.08.3015 року площа зазначеної квартири складає 49,6 кв. м.(а.с. 12-13).

Згідно довідки ЖЕД-4 № 2870 від 10.08.2016 року ОСОБА_1 виписана з адреси м. Іллічівськ, вул. б-р Гайдара, б.3. кв. 40.(а.с.40).

Відповідно до пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року «Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку»

Відповідно до п. 3 зазначеного закону «ОСОБА_4 набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.»

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобовязань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Таким чином рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону №1304-VII.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець розяснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Крім того, як передбачено ч.1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Також, положення ч.1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» надає сторонам виконавчого провадження гарантовані права під час провадження

виконавчих дій та здійснення виконавчого провадження в цілому, а саме заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» - державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЗУ «Про виконавче провадження» - Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЗУ «Про виконавче провадження» - рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Статтею 383 ЦПК України передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» Виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення виконання відповідного рішення або виконавчого провадження судом чи посадовою особою, яким законом надано таке право.

Згідно п.п.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» - стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст. 62 Закону № 606-XIV.

При введенні спеціальною нормою закону мораторію на примусову реалізацію певного майна виконавче провадження підлягає зупиненню.

Як випливає з п. 15 розяснень постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014р. при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржене до суду.

Відповідно розяснень викладених в інформ. Листі № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013р. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ - суд не може зупинити виконавче провадження, так як це виключне повноваження державного виконавця. Навіть у разі оскарження дій державного виконавця, який не зупинив виконавче провадження, суд вправі визнати його дії незаконними та зобовязати зупинити виконавче провадження, а не сам зупиняє таке провадження (частина друга статті 387 ЦПК).

Суд може покласти на субєктів оскарження виконання лише тих обовязків, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

За таких обставин скарга є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 383, 387-388 ЦПК України, ст. 55 Конституції України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, ст. ст. 6, 11, 12, 37, 82 Закону України «Про виконавче провадження», суд,

В И Р І Ш И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця - задовольнити частково.

Зобовязати головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_5 зупинити виконавче провадження ВП № 46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року по справі №501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 2014 за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В інший частині скарги відмовити.

Повний текст складено та підписано 02 вересня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному суді Одеської області через Іллічівський міський суд протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Смирнов.