У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, комунального підприємства «Житомирводоканал» про визнання водопровідної мережі спільною сумісною власністю, визнання незаконною та скасування технічної документації, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 6 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 та інші позивачі звернулись до суду з указаним позовом, в якому просили визнати водопопровідну мережу по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 їх спільною сумісною власністю, визнати незаконною та скасувати технічну документацію (проект водопостачання та каналізування) на ім'я ОСОБА_9, зобов'язати комунальне підприємство «Житомирводоканал» (далі - КП «Житомирводоканал») відключити від водопровідної мережі будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_9

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вонипроклали водопровідну мережу вартістю 120 464грн 65 коп. за власні кошти. ОСОБА_9 підключився до водопровідного колодязя ОСОБА_3 без згоди останнього, як співвласника майна.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 6 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позову, виходив із того, що ОСОБА_9 підключився до водопровідної мережі з дотриманням вимог закону, а вимога про визнання права власності на водопровідну мережу не відповідає способам захисту, передбаченим законодавством.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому зазначив, що позивачі не надали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що водопровідна мережа по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 є їх спільною сумісною власністю; також у даному випадку законом не передбачено подання письмової згоди ОСОБА_3 на підключення до спірної водопровідної мережі, оскільки ОСОБА_9 є фізичною особою, а не суб'єктом господарювання.

Проте повністю погодитись з висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що у 2000 році позивачі, як власники житлових будинків по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, приєднались до водопровідної лінії Д=100мм, яка проходила по території консервного заводу.

ОСОБА_3 є абонентом водопровідної мережі на підставі проекту водопостачання та каналізування з 2000 року (а.с.100-108), за умовами якого його будинок АДРЕСА_4 має бути підключений до водопровідної мережі діаметром 100 мм шляхом прокладення водопровідної труби через його земельну ділянку до проїздної частини АДРЕСА_1.

Всупереч проекту частина водопровідної мережі до будинку ОСОБА_3 була проведена на земельній ділянці, яка належала ОСОБА_10 за його згоди.

Статтею 6 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» (далі - Закон) визначено, що державна політика у сфері питної води та питного водопостачання будується на принципах державного управління і регулювання відносин у сфері питної води та питного водопостачання, додержання єдиних правил, норм і стандартів усіма суб'єктами відносин у сфері питної води та питного водопостачання.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» порядок надання споживачам послуг з питного водопостачання встановлюється центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Наказом Міністерства житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року № 190 затверджено Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, які визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.

Судом установлено, що 30 травня 2001 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,12 га, розташованої по АДРЕСА_1.

26 грудня 2012 року ОСОБА_9 зареєстрував право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

ОСОБА_9 на підставі виготовленого КП «Житомирводоканал» та узгодженого 9 липня 2009 року проекту водопостачання та каналізування, який базується на фактичному розташуванні водопровідної мережі до будинку ОСОБА_3, підключився до водопровідної мережі, яка проходить по його земельній ділянці.

Згідно з п. 4.8 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України виробник узгоджує приєднання водопровідних вводів субспоживачів до водопровідних мереж споживачів за умови наявності згоди споживачів.

Крім того, відповідно до п. 3.4 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України прокладання транзитних ліній вводів водопроводу через територію сусіднього об'єкта може бути здійснене за згодою його власника та водоканалу.

Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив також із того, що ОСОБА_9, як фізична особа, не мав отримувати згоду ОСОБА_3 на підключення до водопровідної мережі, яка проходить по його земельній ділянці.

При цьому суд не дав оцінки тому, хто саме із залучених відповідачів має нести відповідальність за підключення ОСОБА_9 до спірної водопровідної мережі з порушенням наведених вище вимог законодавства.

Відповідно до ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що районний суд відмовив у позові у тому числі з посиланням на те, що позивачі обрали неналежний спосіб судового захисту щодо вимог про визнання права власності, що не узгоджується з положенням п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, порушуючи вимоги ст. 11 ЦПК України (суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі), апеляційний суд, виходячи за межі позову і за межі повноважень апеляційного суду, став досліджувати питання підключення до водопровідної мережі ОСОБА_3, вказавши, що ним допущено порушення вимог законодавства, хоча позовних вимог до нього не заявлялось.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України, не встановив належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, дійсних прав і обов'язків сторін, не визначив особу, відповідальну за будівництво, обслуговування та підключення до спірного водопроводу, а тому передчасно погодився з висновком суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить врахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик