Номер провадження: 22-ц/785/6226/16
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі - Сібовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 21 липня 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що 9 листопада 1996 року уклав шлюб з ОСОБА_4, у шлюбі народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2008 року був власником ? частки квартири АДРЕСА_1. У вересні 2009 року у відношенні нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, санкція якої передбачала конфіскацію майна. Під впливом дружини ОСОБА_4 для виведення майна з-під конфіскації уклав 13 жовтня 2008 року договір дарування, яким подарував ОСОБА_4 ? частку квартири. В подальшому дії у кримінальному провадженні було перекваліфіковано, покарання за новим звинуваченням вже не передбачало конфіскацію майна, але, оскільки в квартирі проживав та в сімї були гарні стосунки, питання повернення йому частки квартири у власність не поставало. Рішенням суду від 1 березня 2013 року за позовом ОСОБА_4 розірвано шлюб, однак відносини деякий час залишилися дружніми. З травня 2015 року стосунки погіршились, ОСОБА_4 почала говорити про відсутність у нього права власності на квартиру та проживання в такій. Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_3 просив на підставі статті 234 ЦК України визнати недійсним укладений 13 жовтня 2008 року між ним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування, за яким ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2, що складається з пяти житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 100,00 кв.м житловою площею 63,1 кв.м, та повернути квартиру у його ОСОБА_3 власність (а.с.1-6).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала (а.с.76-78, 153-154, 162-167).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2016 року позов задоволено частково, визнано недійсним укладений 13 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір дарування, за яким ОСОБА_4 прийняла в дар ? частку квартири АДРЕСА_2, що складається в цілому з пяти житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 100 кв.м житловою площею 63,1 кв.м, повернувши цю ? частку квартири у власність ОСОБА_3 В іншій частині позову відмовлено (а.с.183-189).

В апеляційній скарзі представник в інтересах ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Неправильність рішення суду мотивовано невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладення правочину з метою приховати майно від конфіскації є підставою для застосування статті 234 ЦК України за умови доведеності, що правочин вчинено без наміру створення правових наслідків. Вважаючи встановленим, що договір дарування частки квартири було вчинено без наміру створення правових наслідків, суд дійшов висновку про фіктивність правочину. Відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд мотивував тим, що позивач про порушення свого права дізнався не в момент укладення договору, а в кінці 2014 року, оскільки до вказаного часу сторони проживали в шлюбі, підтримували дружні сімейні стосунки і вказане питання не потребувало вирішення.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, вказують на неправильне застосування норм матеріального права, що згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

Постановою слідчого з особливо важливих справ прокуратури Одеської області від 29 вересня 2008 року порушено кримінальну справу у відношенні начальника ЖЕУ корпорації «Украгропромбуд» ОСОБА_7 по факту отримання ним хабара, повязаного з вимаганням хабара, за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України; по факту замаху на отримання ним хабара, повязаного з вимаганням хабара, за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 368 КК України (а.с.10-12).

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2008 року постанову слідчого прокуратури Одеської області від 29 вересня 2008 року скасовано, відмовлено у порушенні кримінальної справи у відношенні ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України та частиною 1 статті 15, частиною 2 статті 368 КК України (а.с.13-14).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 3 грудня 2008 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2008 року залишено без змін (а.с.8-9).

Постановою слідчого з особливо важливих справ прокуратури Одеської області від 26 вересня 2011 року дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з частини 2 статті 368 КК України та порушено у відношенні ОСОБА_7 кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частиною 1 статті 190 КК України (заволодіння чужим майном шляхом обману), частиною 4 статті 27, частиною 1 статті 369 КК України (підбурювання до дачі хабара) (а.с.168-169).

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 7 квітня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі; на підставі пункту 2 частини 1 статті 49 КК України ОСОБА_3 від відбуття покарання звільнено за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності (а.с.170-173).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб 9 листопада 1996 року. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 1 березня 2013 року шлюб розірвано (а.с.16,18).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_3, ОСОБА_4 з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 14 липня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1241, ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили кожен в рівних частках 5-кімнатну квартиру №21 загальною площею 100,0 кв.м житловою площею 63,1 кв.м, яка знаходиться в м. Одесі по вул. Академіка Корольова в будинку №28. Державна реєстрація права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожного на набуту за договором купівлі-продажу ? частку нерухомого майна бюро технічної інвентаризації проведена 30 липня 2008 року (а.с.15).

Згідно договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 13 жовтня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3962, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар ? частку квартири №21 загальною площею 100,0 кв.м житловою площею 63,1 кв.м, яка знаходиться в м. Одесі по вул. Академіка Корольова в будинку №28. Державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на набуту за договором дарування ? частку нерухомого майна бюро технічної інвентаризації проведена 13 жовтня 2008 року; відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено 15 жовтня 2012 року (а.с.20, 126-127).

В квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхня дочка ОСОБА_6

8 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та інших про:

визнання посвідченого 19 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №2423 між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 договору дарування квартири АДРЕСА_4 удаваним правочином договором купівлі-продажу;

визнання посвідченого 14 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстровим №2963 між ОСОБА_3 та ОСОБА_13 договору дарування квартири АДРЕСА_5 удаваним правочином договором купівлі-продажу;

визнання посвідченого 14 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №1241 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 частково недійсним як удаваного правочину та встановлення, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3;

визнання посвідченого 13 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим №3962 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору дарування ? частки квартири АДРЕСА_6 недійсним та визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру (а.с.52-54, 81-97, 98-113).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року, зокрема, позов ОСОБА_3 задоволено, визнано удаваними правочинами договір дарування від 19 червня 2008 року квартири АДРЕСА_7, договір дарування від 14 липня 2008 року квартири АДРЕСА_5; визнано частково недійсним договір від 14 липня 2008 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2; встановлено, що квартиру АДРЕСА_2 набуто за особисті кошти ОСОБА_3; визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_8; припинено право власності ОСОБА_4 на ? частку квартири АДРЕСА_2; відмовлено ОСОБА_3 у визнанні недійсним договору дарування від 13 жовтня 2008 року ? квартири АДРЕСА_2 (відмовлено з підстав того, що удаваність попередніх правочинів не встановлює факт недійсності угоди); частково задоволено позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя (а.с.55-57).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 липня 2015 року, зокрема, рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2015 року в частині вимог ОСОБА_3 про визнання удаваними правочинами договору дарування від 19 червня 2008 року квартири АДРЕСА_7, договору дарування від 14 липня 2008 року квартири АДРЕСА_5; про визнання частково недійсним договору від 14 липня 2008 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2; про встановлення, що квартиру АДРЕСА_2 набуто за особисті кошти ОСОБА_3; про визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частку квартири АДРЕСА_2; про припинення права власності ОСОБА_4 на ? частку квартири АДРЕСА_2 скасовано та ухвалено в цій частині вимог нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог ОСОБА_3 (а.с.58-67).

21 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування від 13 жовтня 2008 року квартири АДРЕСА_2 недійсним (фіктивним) на підставі статті 234 ЦК України, повернення квартири ОСОБА_3 у власність (а.с.3-6).

Підставами виникнення цивільних прав і обовязків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обовязків є правочини (договори), які є діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обовязків (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4 ст.12 ЦК України).

Порушене субєктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується в майбутньому передати другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). У сенсі даної норми матеріального права характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

За змістом статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що договір дарування нерухомого майна (частки) між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено 13 жовтня 2008 року та зареєстровано в реєстрі за №3962. Договір укладено між подружжям, за договором дарування чоловік ОСОБА_3 подарував дружині ОСОБА_4 ? частку квартири АДРЕСА_2, яку вони в рівних частках придбали за нотаріально посвідченим 14 липня 2008 року договором купівлі-продажу. На час укладення спірного договору дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі між собою, сімя проживала в квартирі, укладений договір дарування частки нерухомого майна одним з подружжя іншому з подружжя не заборонений законом. Оскільки договір укладено між подружжям щодо частки майна, яке перебувало у їхній спільній власності, то обраний вид безвідплатного договору по передачі майнового права, як то договору дарування, який має безоплатний характер, цілком обґрунтований.

Уклавши договір дарування, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили тим самим дію, спрямовану на набуття ОСОБА_4 цивільних прав та обовязків власника щодо ? частки нерухомого майна та, відповідно, на припинення цивільних прав і обовязків ОСОБА_3 як власника щодо переданої ним у власність ОСОБА_4 ? частки нерухомого майна.

Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Правочин дарування спрямований на передання однією стороною (дарувальником) другій стороні (обдарованому) безоплатно майна (дарунка) у власність, тобто правовим результатом договору дарування як правочину є передання дарувальником обдарованому безоплатно майна у власність.

ОСОБА_3 заявлено вимоги про недійсність правочину дарування з підстав фіктивності.

Відповідно до положень статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Фіктивні правочини (ст.234 ЦК України) є правочинами, які не можуть бути безпосередньо віднесені ні до нікчемних, ні до оспорюваних. Ці правочини близькі до оспорюваних, але на відміну від оспорюваних, які можуть визнаватися недійсними судом, вони визнаються судом недійсними за умови підтвердження допущених порушень вимог закону. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Якщо одна сторона діяла «про людське око», а інша сторона намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна визнати фіктивним. Фіктивний правочин є недійсним. Проте, оскільки сторони не вчиняють ніяких дій по здійсненню фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним без застосування якихось інших наслідків (реституції). Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_3 вимоги про фіктивність договору дарування частки спільного нерухомого майна ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що 29 вересня 2008 року у відношенні нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, санкція якої передбачала конфіскацію майна, що правочин дарування було вчинено для виведення майна з-під конфіскації у разі засудження, що він як сторона правочину діяв «про людське око», не маючи наміру створити правові наслідки, як то передати ОСОБА_4 безоплатно у власність належну йому частку в спільному майні квартирі АДРЕСА_1.

Наявність обставин фіктивності, якими обґрунтовано заявлені вимоги про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_3 доводяться фактом порушення кримінальної справи за звинуваченням у злочині, за який передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, показаннями свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16; фактом його подальшого проживання в квартирі; неприйняттям ОСОБА_4 подарованої частки квартири тощо.

Оскільки для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину, то доведенню підлягає не лише те, як діяв ОСОБА_3, а й те, як діяла ОСОБА_4

Так, ОСОБА_4 як дружині було відомо про порушення кримінальної справи, від ОСОБА_3 та осіб, які надавали йому правову допомогу, було відомо про те, що покарання за інкримінований злочин передбачало конфіскацію майна. Поряд з цим, ОСОБА_4 заперечила доводи ОСОБА_3 в тій частині, що ініціатива подарувати їй частину квартири для уникнення можливої конфіскації майна належала саме їй, що саме вона схилила ОСОБА_3 до укладення договору. ОСОБА_4 у будь-якому разі була власником ? частки квартири, в квартирі проживала малолітня дитина, що, відповідно, виключало можливість звернення в порядку конфіскації в дохід держави квартири в цілому. Допитані в суді апеляційної інстанції за клопотанням ОСОБА_3 в якості свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснили, що будучи давніми знайомими ОСОБА_3, обговорювали з ним можливі наслідки кримінальної справи, в тому числі й конфіскацію майна, при цьому ці ж свідки не підтвердили, що саме ОСОБА_4 схиляла ОСОБА_3 до укладення договору дарування їй належної ОСОБА_4 частки квартири. ОСОБА_4 визнала, що не заперечувала отримати у власність всю квартиру, з огляду на те, що була дружиною, що їй вже належала ? частка квартири, підстав відмовлятися від власності в неї не було. Укладаючи договір дарування частки нерухомого майна, ОСОБА_4 намагалася досягти правового результату як то отримати у власність подаровану частку нерухомого майна. Доказом даних дій ОСОБА_4 є особисте подання нею нотаріально посвідченого 13 жовтня 2008 року договору дарування в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» для вчинення уповноваженим на той час органом державної реєстрації набутого нею на підставі договору дарування права власності на ? частку квартири, відповідно така реєстрація проведена і ОСОБА_4 зареєстрована власником подарованої їй ? частки квартири з 13 жовтня 2008 року. Крім того, ОСОБА_4 надала договір дарування житлово-експлуатаційній організації для внесення відповідних відомостей щодо власності на квартиру, на ОСОБА_4 відкрито особові рахунки для оплати комунальних послуг по квартирі, нею проводиться оплата послуг, саме у ОСОБА_4 знаходяться правовстановлюючі документи на квартиру, ОСОБА_4 проживала та проживає в квартирі тощо.

Момент виникнення права власності на дарунок повязується з його передачею і прийняттям обдарованим. У договорі дарування, який є реальним, виникнення права власності в обдарованого співпадає з моментом укладення договору. В даному випадку право власності на частку нерухомого майна набуто за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, тому, у сенсі положень частин 3,4 статті 334 ЦК України право власності у набувача (обдарованого) виникло з моменту такої реєстрації.

Таким чином, відсутні докази того, що ОСОБА_4, укладаючи договір дарування, діяла «про людське око» та не намагалася досягти правового результату як то набути цивільних прав та обовязків власника отриманої в дар частки квартири, що на виконання правочину не було передано майно, відтак, підстави для визнання договору дарування фіктивним відсутні.

Та обставина, що ОСОБА_3 після дарування належної йому частки квартири залишився проживати в такій, не є доказом не передання подаровано майна, оскільки договір дарування укладено між подружжям, яке продовжувало проживати у шлюбі ще не один рік; оскільки до дарування квартира перебувала у спільній власності, частки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були виділені в натурі; оскільки дарування квартири (її частки) дружині не передбачало того, що чоловік має залишити квартиру, позбавитися права користування такою як член сімї власника житла.

Спір щодо договору дарування частки квартири виник вперше через пять років після укладення договору з огляду на порушення питання розірвання шлюбу, поділу майна подружжя. Первісно вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири були заявлені у 2013 році з інших правових підстав і лише після отримання судового рішення про відмову було предявлено у 2015 році вимоги про недійсність правочину з підстав фіктивності.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Вимогу про визнання правочину фіктивним ОСОБА_3 заявлено 21 липня 2015 року, при тому, що правочин було вчинено 13 жовтня 2008 року. Посилання ОСОБА_3 на те, що про порушення свого права стало відомо у травні 2015 року не приймаються, оскільки фіктивність дій сторін правочину чи є, чи відсутня в момент укладення правочину, а не після спливу якогось періоду часу чи настання якихось подій (зміна звинувачення, погіршення сімейних відносин тощо).

Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання. Якщо під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає субєктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Правові підстави для визнання договору дарування недійсним з підстав фіктивності відсутні, відтак, в задоволенні позову ОСОБА_3 належить відмовити за безпідставністю матеріально-правової вимоги, а не за спливом позовної давності.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч.1 ст.88 ЦПК України).

ОСОБА_4 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 2009,70 грн., що документально підтверджено (а.с.195, 206). В порядку частини 1 статті 88 ЦПК України судові витрати ОСОБА_4 по сплаті судового збору підлягають присудженню на її користь з ОСОБА_3

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 липня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2009 грн. 70 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_2