Справа № 357/1860/16-ц
УХВАЛА

08 липня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Жарікова О. В.

при секретарі Гавриш О. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в м. Біла Церква справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до Фірми «Лідія», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до Фірми «Лідія» ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що 14.07.2008 року між ВАТ КБ Надра, правонаступником якого з 04.02.2011 року є ПАТ Комерційний Банк Надра, та юридичною особою фірма «Лідія», в особі директора фірми «Лідія» ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 77/МК13/2008-980, згідно з умовами якого ВАТ КБ Надра надав фірмі «Лідія» відновлювальну траншеву кредитну лінію в сумі 50 000 грн. із розрахунку 22,90% на рік, строком з 14.07.2008 року по 13.07.2011 року. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 до договору кредитної лінії № 77/МК13/2008-980 від 14.07.2008 року, відповідно до кредитного договору ВАТ КБ «Надра» надав фірмі «Лідія» транш у розмірі 35 000 грн., із розрахунку 22,90% на рік по терміновому кредиту, і 22,9% річних по простроченому кредиту. Позивач вказував на те, що відповідно до умов кредитного договору фірма «Лідія» зобовязувалася повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно, згідно до графіка повернення кредиту та сплати відсотків. Позивач посилався на те, що станом на 15.09.2014 року за відповідачем фірма «Лідія» наявна заборгованість по вказаному кредитному договору в сумі 77 730,17 грн., в тому числі: непогашений кредит 27 966,49 грн.; несплачені відсотки 29 842,31 грн.; несплачена пеня за прострочення строків виконання зобов»язань 5 669,30 грн.; несплачений штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу 14 252,07 грн.. Позивач, також, посилався на те, що 14.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», фірмою «Лідія», ОСОБА_2 був укладений Договір поруки № 1 до договору кредитної лінії № 77/МК13/2008-980, відповідно до якого поручитель ОСОБА_2 зобовязувався відповідати перед кредитором за належне виконання фірмою «Лідія» взятих на себе зобовязань, що витікають з вищевказаного кредитного договору № 77/МК13/2008-980 від 14.07.2008 року. Також, 14.07.2008 року між ВАТ КБ «Надра», фірмою «Лідія», ОСОБА_1 був укладений Договір поруки № 2 до договору кредитної лінії №77/МК13/2008-980, відповідно до якого поручитель ОСОБА_1 зобовязувалася відповідати перед кредитором за належне виконання фірмою «Лідія» взятих на себе зобовязань, що витікають з вищевказаного кредитного договору № 77/МК13/2008-980 від 14.07.2008 року. Позивач вказував на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед банком як солідарні боржники. Позивач просив в судовому порядку стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії №77/МК13/2008-980 від 14.07.2008 року в сумі 77 730,17 грн., а також судовий збір в розмірі 3 654,00 грн..

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2015 року позовні вимоги позивача було задоволено у повному обсязі. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Фірма «Лідія» подала апеляційну скаргу, яка ухвалою від 19.05.2015 року колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області відхилена, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2015 року залишено без змін. Представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 було подано касаційну скаргу, яка ухвалою від 23.12.2015 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, задоволена частково, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19.05.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судове засідання з»явився представник позивача.

Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду свого представника, згідно довіреностей.

В судовому засіданні судом було поставлено питання щодо закриття провадження у справі, відповідно до вимог ст. 205 ЦПК України.

Представник позивача заперечував проти закриття провадження у справі. Представник відповідачів не заперечував щодо закриття провадження у справі.

Заслухавши думку учасників судового процесу, оглянувши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновків, які мотивує наступним чином.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд закриває провадження у справі якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Скасовуючи рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.03.2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19.05.2015 року, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказала на те, що аналіз ст. ст. 541, 554 ЦК України, дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобовязання, виникає кілька самостійних зобовязань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не повязані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є. Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У даній справі, кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники з порушенням умов одного й того ж кредитного договору. З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та умовах договорів поруки, підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості, згідно з вимогами ч.3 ст.554 ЦК України немає. Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові № 6-511цс15 від 11.11.2015 року.

Крім того, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України вказала на те, що суди не врахували вимог ст.ст.15,16 ЦПК України, вирішуючи позовні вимоги до фірми «Лідія», вирішили спір, що виник між юридичними особами, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом із вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 року № 6-1737цс15.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 cт.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд звертає увагу на те, що позивач, знаючи про висновки, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України своїм правом уточнити позовні вимоги не скористався, з належним колом відповідачів, для розгляду справи в суді загальної юрисдикції, не визначився, хоча з огляду на висновки колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України, мав би це зробити.

За викладених обставин, розгляд даної позовної заяви не вбачається можливим, так як боржник за кредитним договором Фірма «Лідія» є юридичною особою, так як і позивач по справі. Таким чином, вимоги позивача щодо названого відповідача підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Отже, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, провадження у справі щодо Фірми «Лідія» підлягає закриттю.

Крім того, відповідно до розяснень, наданих у п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», встановлено, що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів. Разом із тим, оскільки пред'явлення позову до солідарних боржників є правом, а не обов'язком банку чи іншої фінансової установи (частина перша статті 543 ЦК), у разі пред'явлення позову до кожного з них окремо суди мають враховувати визначену ЦПК компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Зокрема, позов банку (іншої фінансової установи) до юридичної особи - поручителя із залученням фізичної особи - позичальника як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Враховуючи, що ПАТ «Комерційний банк «Надра» просить солідарно стягнути з відповідачів суму заборгованості, то вимоги позивача щодо кожного з відповідачів є взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

За таких обставин, враховуючи необхідність розгляду позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до Фірми «Лідія» за правилами господарського судочинства, то і вимоги щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2 слід розглядати спільно з вимогами щодо Фірми «Лідія».

Враховуючи встановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, слід дійти висновку про необхідність закриття провадження по справі повністю на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 208, 293, 294 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до Фірми «Лідія», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - закрити.

Повідомити позивача про можливість предявлення даного позову до Господарського суду Київської області.

Розяснити позивачу, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_5