Справа № 143/1191/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016 року Погребищенський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Бойко А. В.,

з участю секретаря Шафер В.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Погребище цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

Встановив:

27.08.2016 року на адресу Погребищенського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги, аргументовано тим, що в 2012 році позивач перебувала на заробітку в м. Москві, Російської Федерації. В середині липня 2012 року їй зателефонувала відповідач ОСОБА_5, яка є сусідкою позивача та проживає за адресом: ст. Погребище 2, Погребищенського району, Вінницької області, і попросила позичити 2300 (дві тисячі триста) доларів США на погашення кредиту, який вона брала в банку на купівлю автомобіля «Ланос», та пообіцяла повернути на першу вимогу ОСОБА_3 Позивач погодилася позичити їй зазначену суму щомісячними банківськими перерахунками по системі «Юністрім» за період з 24.07.2012р. по 23.07.2013р.

Тобто, виходячи з положень статті 6 ЦК України щодо свободи договору, між сторонами було укладено в усній формі договір позики, який відповідав вимогам ст. 1046 ЦК України, відповідно якої, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Проте, з лютого 2014 року відповідач почала уникати ОСОБА_3 і до цього часу боргу за договором позики не повернула.

Таким чином, станом на 25 серпня 2015р. сума боргу за договором позики складає 2300 USD (доларів США), що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США станом на 25.08.2015 рік (один долар США - 21.8000 грн.) складає 50140 (пятдесят тисяч сто сорок) грн. Дані обставини змусили позивача звернутись до суду та просити стягнути з ОСОБА_4 50140 (пятдесят тисяч сто сорок) грн. боргу за договором позики.

Представник позивача у судовому засіданні адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 заперечив проти визнання позову та зазначив, що вимоги ОСОБА_3 до відповідача безпідставні та необґрунтовані. В обґрунтування своєї позиції представник пояснив, що дійсно позивачем було передано відповідачу грошові кошти через платіжну систему «Юністрім» грошові кошти на загальну суму 2300 (дві тисячі триста) доларів США. Однак, жодних договорів позики між позивачем та відповідачем укладено не було. Підставою для передачі вказаних коштів була плата за викуп автомобіля марки «Ланос», який належав відповідачу та яким тривалий час користувалася позивач. Крім того, в позові ОСОБА_3 зазначає, що нібито відповідач зобов'язалась повернути борг на першу вимогу позивача. Таким чином, строк повернення, передбачений ст. 1049 ЦК України, який є обовязковою умовою при укладенні договору, сторонами не встановлений.

Вимогу позивача про повернення їй грошових коштів відповідач не отримувала. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі і виходить з наступного.

Опитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 суду пояснила, що відповідно до її звернення від 29.10.2015 року до Погребищенського РВ УМВС України у Вінницькій області було відкрито кримінальне провадження про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. В даному кримінальному провадженні позивач являлась потерпілою, так як добре знаючи відповідача, вона допомогала останній виплачувати кредит за автомобіль, перераховуючи кошти щомісячно на рахунок відповідача. Окрім того, позивач зазначила, що періодично користувалась вказаним автомобілем, що належав ОСОБА_4 Проте, 12.02.2016 року вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме за відсутності складу кримінального правопорушення.

Опитана в судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що знає позивача досить тривалий час, вони товаришували, часто запрошували одна одну на урочисті події. 29.08.2008 року позивачем придбано в кредит автомобіль марки «ДЕО Ланос». В подальшому, позивач звернулась до відповідача з пропозицією продати їй вказане авто, шляхом надання їй авто в користування в свою чергу позивач зобовязалась виплачувати від імені відповідача кредит за автомобіль рівними частинами щомісячно, відповідно до умов кредитного договору. Сторони домовились усно про те, що після повного погашення кредитної заборгованості, ОСОБА_4 зобовязується здійснити переоформлення авто на імя позивача. У серпні 2013 року ОСОБА_3 повернула автомобіль ОСОБА_4 у не належному технічному стані після здійснення ОСОБА_3 дорожньо-транспортної пригоди. За весь період часу, відповідач дійсно отримувала грошові кошти від позивача в розмірі 2300 (дві тисячі триста) доларів США, які одразу перераховувала на рахунок банку, в якості оплати за користування кредитом за авто. Жодних правовідносин з приводу укладання договору позики між позивачем та відповідачем не виникало, ніяких договорів про отримання позики між позивачем та відповідачем укладено не було. В подальшому позивач повернула автомобіль відповідачу та почала вимагати повернення сплачених нею коштів. Оскільки позивачем було допущено заборгованість за кредитним договором, автомобіль було конфісковано та в подальшому реалізовано банком.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що дійсно бачила як ОСОБА_3 досить тривалий час користувалася автомобілем ОСОБА_4, також суду пояснила, що була свідком того, що ОСОБА_3 здійснила автотранспортну пригоду вказаним автомобілем.

Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі".

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ВСУ від 18.09.2013 року (№ 6-63цс13), яка є обов'язковою для суду в силу ст. 360-7 ЦПК України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Позивачем не надано до суду жодного документального підтвердження того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання чи не належного виконання договору позики.

На підставі викладеного ст. ст. 16, 526, 530, 549, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України та керуючись ст. ст. 3, 5 - 8, 10, 11, 14, 15, 60, 81, 88, 169, 197, 212-215, 224- 233, 294 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд,-

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з часу його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Погребищенський районний суд.

Суддя