АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І. Ю, Соколової В.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Куковенко Катерини Іванівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів та відшкодування завданих збитків, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення коштів та відшкодування завданих збитків, в якому просив стягнути з відповідача 292 000 грн. суми переказу, 21 083 грн. пені, 10 784,85 грн. процентів за користування коштами, 313 000 грн. збитків, 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 16 грудня 2014 року він уклав договір поставки товару з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» в особі Кіровоградської філії, за умовами якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця трактор відповідно до специфікації до договору, а покупець зобов'язується сплатити за товар його вартість.

На виконання умов договору 16.12.2014 р. позивач здійснив попередню оплату вартості товару та вніс готівкою через Олександрійське відділення ПАТ «Дельта Банк» наступні грошові кошти 16 грудня 2014 р. - 110 000 грн., 17 грудня 2014 року - 131 000 грн., 18 грудня 2014 року - 51 000 грн., всього 292 000 грн.

Проте кошти банк не направив кошти до постачальника і також не повернув їх позивачу.

Крім того, у зв'язку з такими неправомірними діями банку та не вчиненням дій щодо вчасного переказу коштів позивач вказав, що зазнав збитки, які складаються із різниці вартості товару на момент переказу та на момент звернення до суду із позовом, та становлять 313 000 грн.

Справа № 757/17074/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7854/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Васильєва Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Позивач також просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 % суми переказу, як передбачено ст. 32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», проценти за користування коштами у зв'язку із порушенням виконання зобов'язань з переказу коштів та відшкодувати завдану у зв'язку з цим моральну шкоду.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 292 000 грн. суми переказу, 10 784,85 грн. процентів за користування коштами. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення збитків, пені та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, під час розгляду справи по суті, жодного разу не вказував сторонам, що має сумніви щодо договору постачання та платіжних доручень, що позбавило можливості позивача обґрунтувати вказані докази під час судового розгляду.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ПАТ «Дельта Банк» - Куковенко К.І. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх вимог посилалася, що судом не враховано, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення в банку введено тимчасову адміністрацію і розпочато процедуру ліквідації, а тому позов не підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасовано та передано справу на новий апеляційний розгляд.

Таким чином справа переглядається в апеляційному суді за раніше поданими апеляційними скаргами.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу апелянта та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги банка заперечував та просив її відхилити.

Представник ПАТ «Дельта Банк» проти апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечувала, просила її відхилити. Апеляційну скаргу банку підтримала, просила її задовольнити.

Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 16 грудня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ТОВ «Укравтозапчастина» в особі директора Кіровоградської філії Форостовського В.А. було укладено договір № ОЗОТР, за умовами якого товариство зобов'язалося передати у власність покупцю трактор за ціною, вказаною у специфікації, а покупець зобов'язався сплатити за товар його вартість у загальній сумі 350 000, 04 грн. на умовах попередньої оплати у термін 10 календарних днів з моменту підписання сторонами договору та прийняти його.

На виконання умов договору позивач звернувся до Олександрійського відділення ПАТ «Дельта-Банк» і вніс готівкою для перерахування ТОВ «Укравтозапчастина» наступні кошти: 16.12.2014 р. - 110 000 грн. (квитанція № ПН 1200219); 17.12.2014 р. - 131 000 грн. (квитанція) № ПН 1203072); 18.12.2014 р. - 51 000 грн. (квитанція № ПН 120 54444). Всього 292 000 грн.

Однак з невідомих причин кошти не були банком перераховані адресату.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції посилався на те, що в наданих позивачем квитанціях не було вказано номер п/рахунку отримувача платежу якій був зазначений в договорі - № 94270, що є обв'язковим при здійснені переказу платежів.

У всіх квитанціях є посилання на рахунок-фактуру номер 11814 від 15 грудня 2014 року, тобто вказані квитанції взагалі не відносяться до договору поставки від 16 грудня 2015 року, на який в своєму позові посилався позивач.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову і стягнення на користь позивача суми коштів грошових переказів, оскільки без зазначення у квитанціях номеру рахунку отримувача платежу, вона мала бути повернута позивачеві.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині позову, суд першої інстанції послався на вимоги ст.32.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в якій зазначено, що у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 10 відсотків суми переказу.

Вимогами цього Закону передбачено, що у платіжному документі мають бути зазначені реквізити як платника, так і отримувача грошового переказу. Як вбачається з оригіналу договору та оригіналів квитанцій, наданих позивачем, останній не вказав в квитанціях номер рахунку, який зазначений у договорі, якщо оплата відбувалась саме за цим договором, тому суд першої інстанції відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Також суд вважав, що позивач не навів жодних доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що 16 грудня 2014 року позивач уклав договір поставки товару з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравтозапчастина» в особі Кіровоградської філії, за умовами якого постачальник (Кіровоградської філії ТОВ «Автозапчастина») зобов'язується передати у власність покупця - позивача по справі (ОСОБА_2 ), трактор відповідно до специфікації до договору, а покупець зобов'язується сплатити за товар його вартість.

На виконання умов договору 16.12.2014 р. позивач здійснив попередню оплату вартості товару та вніс готівку через Олександрійське відділення ПАТ «Дельта Банк» наступні грошові кошти: 16 грудня 2014 р. - 110 000 грн., 17 грудня 2014 року - 131 000 грн., 18 грудня 2014 року - 51 000 грн., всього 292 000 грн.

Вказані кошти банк адресату не перерахував, а позивачеві не повернув.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення Публічного Акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Уповноваженою особою призначено Кадирова ВладиславаВолодимировича.

Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на шість місяців з 03.03.2015 р. по 02.09.2015 р. включно.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суд першої інстанції положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 3 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (19 червня 2015 р.) в банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України в від 20 січня 2016 року по справі № 6-2001цс15.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, є кредитором банку.

Відтак, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації стосовно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання Національним банком України банківської ліцензії та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, зокрема, банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

При цьому задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Оскільки постановою Правління НБУ від 02 жовтня 2015 р. № 664 «про відкликання банківської ліцензій та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 жовтня 2015 р. № 181 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку, та інформація про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, та призначення уповноваженою особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам ПАТ «Дельта Банк» було опубліковано об'ява в газеті «Голос України» 08 жовтня 2015 р. про прийняття вимог кредиторів.

Позивач скористався своїм правом і заявою від 06.11.2015 р. реалізував своє право кредитора.

Згідно з витягу з реєстру кредиторів позивач був кредитором ПАТ «Дельта Банк» та віднесений до 6 черги кредиторів банку.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що вимоги апелянта є безпідставними та не можуть бути задоволенні з урахуванням вимог закону.

В свою чергу апеляційні вимоги представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Куковенко Катерини Іванівни підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів з урахуванням процедури ліквідації банку і існування іншої процедури передбаченої законом, для задоволення вимог позивача, яку він обрав, не перевіряє правомочність дій банку, порушень прав позивача відповідно до його позову, та заподіяння моральних та матеріальних збитків позивачу.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - КуковенкоКатерини Іванівни підлягає задоволенню. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року належіть сскасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Куковенко Катерини Іванівни - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення коштів та відшкодування завданих збитків - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді