Справа № 211/7322/15-ц
Провадження № 2/211/665/16
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

28 березня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі :

головуючої-судді: ОСОБА_1

при секретарі: Преліповій О.М.

за участі представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника та представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, у відсутність відповідача ОСОБА_5, третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, який згодом уточнив, в обґрунтування якого зазначив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить батьку позивача ОСОБА_5, який є членом ЖБК «ВОСТОК-9» на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, що видане 19.09.1991 року. ОСОБА_8 є його колишньою дружиною, а позивач сином, який вселився в квартиру за рішенням суду. З грудня 2014 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_4 проживає без реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. При вселенні в квартиру відповідач ОСОБА_4 не отримувала дозволу на вселення від позивача , який постійно проживає за вищевказаною адресою з 04.07.1988 року по теперішній час. А також не отримувала дозвіл від ОСОБА_7 , так як вона була в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 12.12.1987 року по 03.02.2003 року , тому є співвласником квартири. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 мала згідно ст.. 161 ЖК Української РСР , отримати дозвіл на вселення у нього та третьої особи. Натомість без їх письмового дозволу вона самовільно заселилася та живе у вказаній квартирі з грудня 2014 року по теперішній час, без реєстрації. Також вона не отримувала дозвіл від ЖБК «ВОСТОК-9» , що передбачено ст. 144 ЖК Української РСР. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_4 самовільно вселилася до квартири та згідно ст.. 116 ЖК Української РСР вона підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення, тому просить виселити громадянку ОСОБА_4 з квартири за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні 16 березня 2016 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Надалі ОСОБА_3 надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягає.

В судовому засіданні 16 березня 2016 року відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 , який також є представником відповідача ОСОБА_5 , з позовними вимогами не погодилися та просили у задоволенні позову відмовити. Представник ОСОБА_6 пояснив, що не погоджується з позовом та нормами закону на які посилається позивач та його представник в обґрунтування своїх вимог. А саме вказують, що ОСОБА_5 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на праві особистої власності згідно свідоцтва про право особистої власності від 19.09.1991 року. Він не наймач квартири, а власник , тому на спірні правовідносини , що склалися між сторонами не розповсюджуються ст.. 161, 116 ЖК України, а необхідно застосовувати правові норми , що відповідають даній справі, а саме ст. 317, 319 ЦК України. ОСОБА_9, як власник квартири , надав згоду на вселення ОСОБА_4 в квартиру, яка є членом власника майна квартири , а тому підстав для її виселення не має. Крім того, представник ОСОБА_6 просив стягнути з позивача на користь ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 1000 грв. в якості відшкодування витрат на правову допомогу.

Надалі представник ОСОБА_6 надав заяву про розгляд справи у їх відсутність .

Третя особа ОСОБА_7 до суду не з»явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність , позов підтримує.

28 березня 2016 року сторони до суду не з»явилися. У відповідності до ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши пояснення сторін в минулому судовому засіданні, вивчивши письмові пояснення сторін, з»ясувавши обставини на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд доходить висновків, про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 на праві особистої власності згідно свідоцтва про право особистої власності від 19.09.1991 року. (а.с. 5 свідоцтво). На даний час ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком суду.

ОСОБА_7 є його колишньою дружиною, в шлюбі з якою він отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6,7 свідоцтво про укладення шлюбу та свідоцтво про розірвання шлюбу), а позивач ОСОБА_2 є сином, який вселився в квартиру за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 08 2015 року (а.с. 11-12 рішення суду).

З грудня 2014 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_4 проживає без реєстрації в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, їй на це надав дозвіл власник квартири ОСОБА_5. Відповідно до свідоцтва про шлюб 19 12 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_10 уклали шлюб , отже ОСОБА_4 є дружиною власника квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ст. 15 Конституції України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Звертаючись з позовом до суду позивач посилається на норми ЖК та ЦК України , а саме просить виселити ОСОБА_4 посилаючись на :

Ст.. 161 ЖК України відповідно до якої наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем.

Відповідно до ст.. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.. 817 ч 1 ЦК України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, мають право за їхньою взаємною згодою та за згодою наймодавця вселити у житло інших осіб для постійного проживання у ньому.

Тобто позивач посилається на норми, які регулюють правовідносини між наймачем та наймодавцем . Стаття 161 ЖК України передбачає право наймача вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, саме свою дружину, норми даної статті не розповсюджуються на дружину власника квартири.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_5 не є наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а є її єдиним власником згідно свідоцтва про право особистої власності від 19.09.1991 року.

Отже дані правовідносини не можуть регулюватися нормами ст.. 161 ЖК України та 817 ЦК України , оскільки вони стосуються прав наймача та членів його сім»ї .

За змістом ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. ОСОБА_4 є дружиною та членом сім»ї власника квартири ОСОБА_5

Відповідно до ст.. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу І ОСОБА_5 як власник квартири, яка належить йому на праві приватної власності вселив свою дружину, яка є членом його родини. Закон не передбачає будь-які обмеження власника щодо вселення інших осіб до належного йому житла, а тим більше законної дружини. В тому числі ОСОБА_4 не потрібний дозвіл на вселення від позивача який не є власником житла, а просто в ньому зареєстрований та проживає.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Докази та правові норми на які посилається позивач, як на обґрунтування своїх позовних вимог, судом не можуть бути визнані законними, так як вони не регулюють правовідносини які виникли між сторонами.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що у позові про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача ОСОБА_4 слід відмовити.

Згідно ст.. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати.

Згідно квитанції № 15 про оплату виконаних робіт з надання юридичних послуг вбачається, що ОСОБА_4 понесла судові витрати в розмірі 1000 грн. , а саме витрати на правову допомогу, що підтверджується матеріалами справи, тому ця сума підлягає стягненню з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4

На підставі ст.ст. 61,64,109,116,156 ЖК України, керуючись ст.ст. 214-216, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації м. Кривий Ріг, вул. Димитрова, 118/59 на користь ОСОБА_4 судові витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1