Справа № 347/582/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді: ОСОБА_1,

секретаря: Мусорук Л.В.,

адвокатів: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ОСОБА_5 15.08.1989р. виконкомом Косівської районної ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно-земельну ділянку площею 0,1341га від 24.12.2015р., визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28.01.2016р. та визнання за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с.Соколівка по вул.Зелена,43, Косівського району,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ОСОБА_5 15.08.1989р. виконкомом Косівської районної ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно-земельну ділянку площею 0,1341га від 24.12.2015р., визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28.01.2016р. та визнання за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с.Соколівка по вул.Зелена,43, Косівського району.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та пояснили, що ОСОБА_4 з 1964 року по даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. Даний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності його батькові ОСОБА_7 та матері ОСОБА_5 12.05.1978р. батько помер та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. А так як заповітного розпорядження щодо свого майна батько не залишив, а тому спадкоємцями за законом першої черги були дружина та діти померлого. На момент смерті батька ОСОБА_4 був неповнолітнім, однак заначає, що фактично вступив в управління спадковим майном так як постійно проживав у цьому будинку. В 2016р. позивач звернувся до нотаріуса про оформлення своїх спадкових прав і в процесі збирання необхідних документів дізнався, що будинок та земельна ділянка подаровані його матір»ю - ОСОБА_6.

Вважає такі дії матері незаконними, оскільки вона не повідомила його на якій підставі набула право власності на це майно та не запитала згоди про його відчуження. Просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке видане його матері в 1989р., а також недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно-земельну ділянку площею 0,1341га від 24.12.2015р., визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28.01.2016р., згідно яких мати подарувала дане майно ОСОБА_6 та визнати за ним право власності на ? частину спадкового житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с.Соколівка по вул.Зелена,43, Косівського району. Просять позов задоволити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з»явилася, причини неявки суду не відомі.

ОСОБА_6 та її представник позов не визнали та пояснили, що ОСОБА_5 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 будували житловий будинок в с.Соколівка по вул.Зелена,43, Косівського району, однак на день смерті ОСОБА_7 в 1978р. даний будинок ще не був завершений будівництвом і не введений в експлуатацію, тобто на день смерті у померлого ОСОБА_7 не було жодних докуметів які б підтверджували про наявність у нього будь - якого майна. В даному дворі також були прописані і неповнолітні діти, двір відносився до супільної групи робітничий. В подальшому після смерті чоловіка ОСОБА_5 продовжувала будівництво будинку та після завершення в 1989р. вона як забудівник та голова двору звернулася до Соколівської сільської ради з заявою про введення в експлуатацію житлового будинку та пізніше оформила своє право власності на даний житловий будинок та земельну ділянку. Про вказані дії було відомо всім її дітям, оскільки при введенні в екплуатацію будинку с/радою повідомлено всіх осіб які були прописані до двору та в подальшому нею отримано свідоцтво про власність на будинок. До даного часу жодних претензій ніхто на ставив в тому числі і позивач, оскільки він збудував власний будинок, де і проживає із сім"єю.

Враховуючи перестарілий вік ОСОБА_5 та необхідність її догляду дочкою та внучкою, вона належним чином розпорядилася своїм майном та подарувала його ОСОБА_6Ю , оскільки позивач не здійснює за нею догляд, як син та будучи прописаний в даному гоподарстві тривалий час перебуває із нею в неприязних стосунках та не спілкується зовсім із нею, тому і виникла необхідність щодо передачі майна на користь ОСОБА_6, яка зобов"язалась належним чином доглядати ОСОБА_5

Вважають, що позивач не має права на це житло, оскільки воно не являється спадковим та належало ОСОБА_5, про що йому було відомо ще в 1989р. та він не ставив жодних претензій до нього. Вважають, що позивачем пропущений також строк звернення до суду з даними вимогами. А тому, даний позов являється безпідставним та не підлягає до задоволення.

Суд, вислухавши сторони, свідків та вивчивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 проживали в житловому будинку по вул.Зеленій 43 в с.Соколівка, Косівського району.

Згідно копії свідоцтва про смерть стверджується, що ОСОБА_7 помер 12.05.1978р.,

Із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що будинок в якому вони були прописані не був повністю завершений будівництвом і ще не був введений в експлуатацію, тобто після смерті ОСОБА_7 ніхто не звертався про відкриття спадщини на його майно, оскільки таке майно відсутне.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що закінчивши будівництво ОСОБА_5 після смерті чоловіка звернулася до Соколівської сільської ради з заявою про введення в експлуатацію житлового будинку та оформивши належним чином документи стала законним власником будинковолодіння, про що свідчить свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 15.08.1989р. виконкомом Косівської районної ради.

Згідно діючого на той час законодавства саме огран місцевого самоврядування перевіряв право та здійснював реєстрацію власності майна та при виникненні права на частку в даному майні інших осіб було б видано свідоцтво про право на спільну часткову властість майна. Із оглянутого свідоцтва про власніть виданого ОСОБА_5 на спірний житловий будинок видно, що право на часткову власніть в цьому майні позивача, а також що це майно є спадковим не вказано.

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

А тому, у відповідності до земельного законодавства ОСОБА_5 як єдиний власник житлового будинку, оформила на себе право власності на земельну ділянку площею 0,1341гапо вул.Зеленій 43 в с.Соколівка, Косівського району, яка виділена рішенням с/ ради саме для будівництва та обслуговування цього будинку, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно-земельну ділянку площею 0,1341га від 24.12.2015р. та відповідає вимогам ст.120 ЗК України.

Твердження позивача та його представника про те, що дане майно являється спадковим і позивачу повинна бути виділена частка в даному майні являється помилковим, оскільки в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка по вул.Зеленій 43 в с.Соколівка, Косівського району не належали померлому ОСОБА_7, оскількивін за життя не набув права власності на дане майно. Житловий будинок не був введений в експлуатацію та ним не було виготовлено належних документів, які б підтверджували його право власності. Тому, розглядати дане майно, як спадщину, яка залишилась після смерті батька позивача немає жодних підстав.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

А тому, ОСОБА_5 здійснила передбачені законом дії, які необхідні для набуття права власності на нерухоме майно, звернувшись у відповідні установи та оформивши належним чином документи, згідно вимог діючого на той час законодавства.

Посилання представника позивача на виписку, яка видана сільською радою про осіб які зареєстровані в даному господарстві, не є доказом того, що позивач, як житель даного будинку, може пред»являти вимоги щодо його права власності на дане майно, оскільки відповідно до вимог житлового законондавства, особи які зареєстровані та проживають у житловому будинку користуються тільки ним, однак позбавлені .права, яким наділений тільки власник, а відповідно до ч.1ст.317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Допитані судом свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також не довели суду про те, що майно на яке визнано право власності за ОСОБА_5 являється спадковим та ОСОБА_4 являється його спадкоємцем. Також зазначили, що позивач проживав в даному будинку , однак на даний час фактично проживає в іншому будинку який збудований його сім"єю.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, судом доведено, що ОСОБА_5 законно набула право власності на дане майно, а тому свідоцтва про право власності на житловий будинок та земельну ділянку, які їй видані являються законними та підстав для їх скасування суд не вбачає.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Скориставшись законним правом, яким наділені власники майна відповідно до цивільного законодавства ОСОБА_5 подарувала належне їй майно своїй внучці ОСОБА_6, про що свідчать договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28.01.2016р.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Укладений договір дарування є правочином, укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.19, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Із оглянутих судом договорів дарування вбачається, що нотаріусом дотримані всі вимоги законодавства щодо укладення цих правочинів, тобто перевірено наявність права на майно дарувальника, його дієздатність та права на майно третіх осіб і щодо відсутності відомостей про обтяження .

Таким чином, судом доведено, що ОСОБА_5 не здійснено жодних дій, які б суперечили вимогам набутя права власності та розпорядження своїм майном, що виключає підстави, які передбачені нормами ЦК України для визнання договорів дарування від 28.01.2016 року недійсними, а тому вимоги позивача в цій частині також не підлягають до задоволення.

Крім цього, судом доведено, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки згідно ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як встановлено в судовому засіданні починаючи з 1989року ОСОБА_4 жодних претензій щодо даного майна не пред»являв, з заявами про виділення йому частки в даному майні до сільської ради не звертався, не звертався також до нотаріальної контори про право на спадкове майно. Також не довів в судовому засіданні, що він особистими коштами брав участь у будівництві будинку і має право на частку в цьому майні, а посилання позивача тільки на прописку до даного господарства не дає йому права на оформлення за ним часткової власності на це майно.

Будь- яких законних підстав для поновлення строку звернення до суду він не навів і не просить його поновити .

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним позовні вимоги, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного ст.ст. 202-203, 256-257, 316, 319, 325, 328, 1218, 1225,1268 ЦК України, ст.120 ЗК України та керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого ОСОБА_5 15.08.1989р. виконкомом Косівської районної ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на нерухоме майно-земельну ділянку площею 0,1341га від 24.12.2015р., визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 28.01.2016р. та визнання за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані в с.Соколівка по вул.Зелена,43, Косівського району відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.І. Крилюк