УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Завгородня І.М., розглянувши матеріали за касаційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна інспекція України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зміну формулювань причин звільнення, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2015 року скасовано.

Позов задоволено частково.

Визнано недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_4 № 15 від 10 вересня 2014 року про звільнення за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з п. 4 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Змінено дату звільнення ОСОБА_4 з 10 вересня 2014 року на 23 грудня 2015 року.

Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_4 та внести в неї запис про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 серпня 2014 року по 23 грудня 2015 року у розмірі 20 831 гривня 10 копійок, вихідну допомогу в розмірі 3 696 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 гривень та витрати на послуги адвоката у розмірі 700 гривень, а всього стягнуто 25 727 гривень 10 копійок без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду щодо виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2- ОСОБА_3 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив з того, що 11 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відкликавши заяву від 09 серпня 2014 року про звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України, однак трудовий договір розірвано на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Встановивши, що відповідач порушив трудове законодавство, оскільки наказу про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України не складав, апеляційний суд дійшов правильного висновку про зміну формулювання причини та дати звільнення з 10 вересня на 23 грудня 2015 року, визнання недійсним запису в трудовій книжці позивача від 10 вересня 2014 року за № 15 про звільнення за прогул, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплату вихідної допомоги та моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» апеляційний суд правильно стягнув витрати на правову допомогу.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, апеляційний суд виходив з того, що відповідач перерахував позивачу компенсацію за невикористану відпустку з урахуванням утриманого податку й інших обов'язкових платежів, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Обставини, на які посилається заявник, не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна інспекція України з питань праці в особі територіального органу Державної інспекції України з питань праці у Дніпропетровській області, про визнання звільнення незаконним, визнання недійсним запису у трудовій книжці, зміну формулювань причин звільнення, зобов'язання здійснити розрахунок при звільненні, стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року.

Копію ухвали разом із доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ І.М. Завгородня