Номер провадження: 22-ц/785/1867/16
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 - «Про стягнення безпідставно набутих коштів, стягнення коштів за договором позики та трьох процентів річних», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 9 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

19.12.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, вимоги по якому у подальшому були уточнені, по якому просив стягнути солідарно з відповідачів безпідставно отримані та отримані в борг 08.12.2011 року грошові кошти у розмірі 895 188,67 грн., 15.02.2012 року грошові кошти у розмірі 529 970,85 грн., стягнути 3% річних від даних сум, а також витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 441 грн.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05.11.2014 року позов задоволений, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти у загальному розмірі 1 425 159,52 грн., та судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.12.2014 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05.11.2014 року змінено: із мотивувальної частини рішення виключено посилання на ст. 1212 ЦК України, як на підставу задоволення позовних вимог, в резолютивній частині слова «стягнути солідарно» замінені словами «стягнути в рівних частках» та слова «безпідставно отриманні» замінені словами «отримані в борг».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.05.2015 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05.11.2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 18.12.2014 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

25.11.2015 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про зміну предмету позову, по якій просив стягнути солідарно з відповідачів безпідставно набуті 08.12.2011 року грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 69 124,19 дол. США на момент здійснення платежу; стягнути солідарно з відповідачів за договором позики від 15.02.2012 року грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 40 923 дол. США на момент здійснення платежу; стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 3 079,34 дол. США на момент здійснення платежу як три відсотки за користування безпідставно набутими коштами; стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти у розмірі, що є еквівалентним 1 823,03 дол. США на момент здійснення платежу як три відсотки за користування безпідставно набутими коштами.

В обгрунтування вимог, позивач посилався на те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 31.08.2002 року по 10.02.2012 рік. Під час шлюбних відносин відповідачі неодноразово брали у кредит гроші у різних банківських установах на споживчі цілі та сімейні витрати. 14.09.2006 року між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1863-08 на суму 105 000 дол. США. з цільовим призначенням кредиту - придбання нерухомості - квартири за адресою: АДРЕСА_3 В цей же день, між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1863/1-08ПОУ Н на суму 2 026,23 грн. для розрахунків зі страховою компанією. Для забезпечення виконання умов вищезазначених договорів, позивач разом зі своєю дружиною - ОСОБА_5 передали в іпотеку АКБ «Укрсиббанк» свою квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згодом ОСОБА_3 повідомив позивача та його дружину про те, що АКБ «Укрсиббанк» вимагає терміново погасити заборгованість, яку власними силами та засобами відповідач здійснити не в змозі. Для того, щоб не допустити звернення стягнення на його майно в рахунок погашення заборгованості, що виникла у відповідачів перед банком, а також на прохання ОСОБА_3, він та його дружина передали у борг грошові кошти у розмірі 69 124,19 дол. США для погашення кредиту, але ОСОБА_3 заперечує проти того, що ним грошові кошти бралися у борг, однак сам факт отримання вказаних грошових коштів відповідачами не заперечується, тому вважає, що дані кошти відповідачі набули без достатньої правової підстави.

Позивач зазначав, що 16.10.2015 року апеляційним судом Одеської області ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ, за позовом ОСОБА_6 до ФОП ОСОБА_4 про визнання права власності. Вказаним рішенням встановлено, що грошові кошти за кредитним договором (кредит № 1863-08ПОУ Н від 14.09.2006 року у розмірі 105 000 дол. США отримані для придбання квартири по АДРЕСА_3 (п. 1.3.4. Договору) були витрачені за їх цільовим призначенням. Також позивач вказував на те, що ОСОБА_3 взяв в АКБ «Укрсиббанк» в кредит грошові кошти у розмірі 90 000 дол. США за договором про надання споживчого кредиту від 16.11.2007 року. В забезпечення цього договору був укладений договір поруки від 16.11.2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсиббанк» та іпотечний договір від 16.11.2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсиббанк», за яким вона передала в іпотеку свою квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Зобов'язання за цим договором здійснювалося нерегулярно, в зв'язку з чим для погашення вказаного кредиту ОСОБА_4 продала 21.01.2011 року отриману в спадщину квартиру, та внесла отримані кошти від реалізації на погашення заборгованості.

Згодом, ОСОБА_3 звернувся до позивача з проханням надати у борг ще певну суму грошей. 15.01.2012 року при свідках позивачем було передано відповідачам 40 923 дол. США, на що ОСОБА_4 видала письмову розписку, оскільки ОСОБА_3 видати розписку відмовився..

Позивач зазначав, що отримані грошові кошти відповідачі йому не повернули.

Представники позивача підтримали позові в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що у 2007 році відповідачі проживали разом, брали кредит у банку та витратили на сумісний бізнес та звернулись до батька, який дав їм грошові кошти у розмірі 69 124,19 дол. США для погашення кредиту, які були використані за призначенням. У зв'язку з чим, зазначені грошові кошти не є позикою та не були безпідставно отримані. Також представник зазначив, що грошові кошти у розмірі 40 923 дол. США, які отримала відповідач ОСОБА_4 після розлучення, ОСОБА_3 про це не знав.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю, мотивуючи тим, що до офіційного розлучення він з дружиною не проживав разом 2 роки, розписку дружина підробила, грошей він не отримував, розписка з'явилася не в момент подачі позову, а перед направленням справи в апеляційний суд.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 09.12.2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

04.01.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків районного суду обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає частково.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що розписка ОСОБА_3 від 08.12.2011 року не є договором позики, а розписка від 15.02.2012 року, складена ОСОБА_4, була видана після розірвання шлюбу, тому не породжує обов'язків для ОСОБА_3

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів стосовно правової оцінки розписки від 08.12.2011 року погоджується частково, оскільки висновки суду були зроблені з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлені такі обставини у справі та відповідні ним правовідносини.

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 31 серпня 2002 року до 10 лютого 2012 року перебували у шлюбі.

14 вересня 2006 року між акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 1863-08ПОУ Н, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 105000 доларів США.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 27 жовтня 2006 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено іпотечний договір, згідно якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1

16 листопада 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0, згідно якого останньому надано грошові кошти у розмірі 90000 доларів США.

На забезпечення виконання вказаного договору цього ж дня між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно якого остання передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_2

Із матеріалів справи вбачається, що для погашення заборгованості по кредитному договору № 1863-08ПОУ Н від 14 вересня 2006 року, ОСОБА_2 8 грудня 2011 року передав ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 69124,19 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, складеною останнім. Обов'язку повернення цих грошових коштів ОСОБА_3 та у які строки в розписці не зазначено.

Заперечуючи проти задоволення цих вимог, ОСОБА_3 апеляційному суду пояснив, що отримані у 2006 році по кредитному договору 105000 доларів США були використані ним і ОСОБА_2 на ремонт і облаштування офісного приміщення в м. Іллічівськ, по вул. 1 Травня, 15-В. Після настання утруднень з погашенням заборгованості по кредиту, сам ОСОБА_2 ініціював пропозицію надати кошти для погашення своєї частини боргу по кредиту. При цьому, грошові кошти передавались йому ОСОБА_2 поза банківською установою та без присутності свідків. Метою складання розписки, за пропозицією позивача, було те, щоб він використав гроші саме на погашення кредитної заборгованості, щоб звільнити майно позивача він іпотечного зобов'язання.

Таким чином, ОСОБА_3 вважав, що він отримав грошові кошти на правовій підставі, оскільки кошти запропонував сам ОСОБА_2, з цільовим призначенням - на погашення кредиту.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику, а лише як предмет домовленості між позивачем та ОСОБА_3 на погашення кредитного заборгованості останнього.

Отже, позивачем не було доведено, що грошові кошти у розмірі 69124,19 доларів США були отримані ОСОБА_3 без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), а тому зобов'язаний повернути потерпілому це майно.

Відповідно слід вважати недоведеним, що отримані ОСОБА_3 дані грошові кошти використані в інтересах сім'ї, оскільки були використані на погашення кредиту.

Однак, районний суд, відмовляючи у задоволенні цих вимог, посилався на інший предмет позову та вважав, що розписка про отримання ОСОБА_3 69124,19 доларів США не є договором позики і не містить обов'язку повернути позивачу отримані кошти, тому відсутні підстави для стягнення цієї суми грошових коштів.

Районний суд не звернув увагу на те, що в заяві про зміну предмету позову від 25 листопада 2015 року ( а.с. 96-99, том 2-й) представник позивача ОСОБА_7 посилався на положення ст. 1212 ЦК України, яку необхідно застосувати до цих правовідносин та задовольнити позов з цих підстав.

Тому, в зазначеній частині судове рішення слід змінити та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав недоведеності набуття або збереження ОСОБА_3 майна без достатньої правової підстави.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу відповідно до розписки від 15 лютого 2012 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення , так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові по справі № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року).

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів.

Згідно розписки від 15 лютого 2012 року для погашення заборгованості по кредитному договору № 0 від 16 листопада 2007 року, позивач надав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 923 доларів США. В розписці відсутні посилання на обов'язок ОСОБА_4 повернути кошти та не зазначені строки повернення коштів, тому дана розписка не є договором позики у розумінні наведених норм закону, оскільки не містить обов'язку відповідача повернути позивачу отримані кошти.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказував на те, що кошти передавались ним ОСОБА_3, який відмовився написати про це розписку.

На такі саме правовідносини по своєї суті звертає увагу Верховний суд України у цивільних справах і у Постанові від 13 травня 2015 року у справі №. 6-144цс15.

Крім того, суд першої першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що 10 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний за рішення суду. Тобто, даної сім'ї в розумінні положень СК України на той час вже не існувало.

Отже, посилання позивача про отримання ОСОБА_4 коштів і їх використання в інтересах сім'ї не підтверджується доказами і ґрунтується на припущеннях.

Визнання же позову ОСОБА_4, зокрема, свідчить про відсутність спору між нею та ОСОБА_2, який є її батьком.

Таким чином, рішення суду в цій частині позовних вимог є правильним по суті, ґрунтується на фактичних обставинах справи та положеннях закону.

Отже, порушення норм процесуального права та неправильне застосування районним судом норм матеріального права відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 9 грудня 2015 року - змінити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

16.03.2016 року м. Одеса