Справа № 182/5880/13-ц
Провадження № 2/0182/927/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.10.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Кобеляцької Шаховал І.О.

секретар Скоробогатова А.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне.

Відповідно до укладеного договору № DNН4КР75450682 від 31.08.2006 року, ОСОБА_3 31.08.2006 року отримала кредит у розмірі 8 352,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам „Розстрочка складає між нею і банком Договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, відповідач, станом на 10.06.2013 року, має заборгованість у сумі 84 264,81 грн., яка складається з наступного:

- 7 408,98 грн. - заборгованість за кредитом;

- 28 959,73 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 43 407,30 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

- 500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

- 3 988,80 грн. - штраф (процентна складова).

За таких обставин звернулись до суду і просять стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ „Приватбанк заборгованість у розмірі 84 264,81 грн. за кредитним договором № DNН4КР75450682 від 31.08.2006 року та судові витрати у розмірі 842,65 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги банку підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України). Відповідно до п.5.5. умов договору, строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч.3 ст.264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Діями про визнання боргу є дії боржника безпосередньо по відношенню до кредитора, що свідчать про наявність боргу, в тому числі повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. А, отже, згідно збільшеного строку позовної давності, який погоджений умовами договору, строки позовної давності Банком не пропущено. 31.08.2009 р. + 5 років = 31.08.2014 р. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача у червні 2013 року до спливу строку позовної давності. А звязку з цим, обставини, на які відповідач посилається в своєму запереченні, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Щодо посилання відповідача в частині зменшення розміру неустойки, згідно ст.627 ЦК України, свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників, і, укладаючи договір, позичальник не ставив під сумнів розумність і справедливість його умов. Навпаки, укладаючи договір, сторони розумно оцінювали умови, за яких він буде виконуватися, зокрема, звужувати відповідальність, яка настає, згідно з умовами Договору, при його невиконанні чи неналежному виконанні. При укладанні договору сторони досягли згоди щодо його умов, відповідно до ст.638 ЦК України. Таким чином, розумною вважається сума неустойки (штрафу та пені), яку сторони визначили та погодили при укладенні договору. Згідно ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Отже, згідно з ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений при одночасній наявності обох умов, зазначених у згаданій нормі. Відповідно до судової практики Верховного Суду України „Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин (2010 рік), в даному випадку суди повинні звертати увагу на наступне: „хоча зазначене положення закону є правом, а не обов'язком суду, однак, якщо є такі обставини, то вони повинні враховуватися судом у разі, якщо на це посилається боржник і просить зменшити розмір неустойки. При цьому на виконання вимог ст.215 ЦПК України, суд повинен в обов'язковому порядку мотивувати свій висновок. Пунктом 27 постанови ВССУ № 5 від 30.03.2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосоване судом лише за заявою відповідача. За таких обставин, що виходять із засад диспозитивності цивільного судочинства (ст.11 ЦК України), за відсутності клопотання відповідача, суд за власною ініціативою не мав права зменшити розмір неустойки. Істотними обставинами в розумінні ст.551 ЦК України можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. В ході проведення узагальнення також виявлені випадки, коли суди без належного правового та фактичного обґрунтування зменшували розмір неустойки або відмовляли в її стягненні, а також відмовляли в позові про стягнення неустойки з тих підстав, що позивачі не надали відповідних розрахунків її розміру. Згідно з п.1 ст.624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Стаття 611 ЦК України містить перелік правових наслідків, які можуть застосовуватися до порушника в сукупності або окремо, залежно від умов, передбачених договором або законом. Чинне законодавство не містить заборон щодо застосування такого виду правових наслідків у разі порушення зобов'язання як неустойка. Отже, пеня за неналежне виконання зобов'язань за Договором в частині погашення сум кредиту та відсотків кредиту підлягає стягненню з відповідача. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Істотними обставинами, згідно зі ст.551 ЦК України, можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, наприклад, дострокове погашення кредиту та відсотків, доведений матеріалами справи важкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не тільки боржника), які заслуговують на увагу. Відповідач здійснював погашення кредиту з порушенням термінів і термінів повернення, підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем, що підтверджує наміри відповідача про злісне ухилення від виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідач не надав суду жодного доказу важкого фінансового становища з моменту першого порушення умов кредитного договору, а саме прострочення сплати кредиту, що позивачка спочатку добросовісно виконувала свої зобовязання по поверненню кредиту, а потім припинила виконувати зобовязання, в звязку з чим їм довелось звернутись до суду. Вважає посилання відповідачки та її представника на те, що для стягнення заборгованості сплив термін позовної давності, неправдивим, а їх вимогу відмовити з цих причин у задоволенні позову таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що припинила погашення кредиту в звязку з повною відсутністю коштів. Заяву, яку підписувала банку, не читала, ніяких правил їй ніхто не розяснював і їй читати не давав. Кредит їй оформила в магазині якась дівчинка, яка з нею майже не спілкувалась. В запереченнях на позов, наданих до суду, посилалась на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу після спливу трьох років після того, як позивач довідався про порушення свого права та про осіб, які його порушили, оскільки вона отримала кредит 31 серпня 2006 р і повинна була сплачувати позивачу відсотки у розмірі 25,08 % на рік. Останній раз вона сплатила позивачу платіж за кредитом у 2007 році. А позивач звернувся до суду у червні 2013 року. Таким чином, по платежах з початку виникнення його заборгованості у 2007 році до часу звернення позивача до суду трирічний строк позовної давності вже сплив. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.266 ЦК України, зі сплином позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Крім того, згідно ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, за позовними вимогами зі стягнення пені та штрафів з початку виникнення її заборгованості у 2007 році до часу звернення позивача до суду річний строк позовної давності вже сплив. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки по позовним вимогам позивачем пропущений строк позовної давності. Крім того, згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Розмір збитків банку складає 36 368,71 грн. Загальний розмір неустойки, нарахованої банком, складає 47 896,10 грн., що значно перевищує розмір збитків банку. Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. На підставі викладеного просить у задоволенні позову позивачу відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог банка категорично заперечував. Суду пояснив, що укладання Договору здійснювалося за принципом укладання між банком та відповідачем договору приєднання (ст.634 Цивільного кодексу). Договір складається з заяви та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Беручи до уваги зміст правовідносин, які склалися між сторонами, та характер взятих ними зобов'язань, між сторонами виникли правовідносини з договору кредиту. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦКУ). Підписавши договір, відповідач також зобов'язався виконувати умови, що містяться в ОСОБА_4 та Правилах надання банківських послуг, ОСОБА_5 та Договору банківського обслуговування в цілому. Відповідач заперечує про те, що відповідні дані йому були надані в письмовому вигляді разом з іншими документами, передбаченими ЗУ „Про захист прав споживачів. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, що є у справі. Доведенню підлягають обставини, що мають значення для прийняття рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, що є у справі, виникає спір. Доведення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ними подано докази того, що останній платіж, на який посилається позивач, був зроблений примусово, а не добровільно. Тому вважають, що позивачем був пропущений строк позовної давності і в задоволенні позовних вимог банку необхідно відмовити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та пята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Право чин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного договору № DNН4КР75450682 від 31.08.2006 відповідачка ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 8 352,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та Банком договір, і підтверджується підписом у заяві (а.с.5). Однак, ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка) „Стандарт), в яких установлено позовну давність, тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача. Позивач також не надав належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_4 розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ОСОБА_4 містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_4, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника від 31.08.2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Останній платіж відповідачкою було здійснено в 2007 році.

В звязку з цим доводи ОСОБА_3 про не ознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам („Розстрочка) (Стандарт) не можна визнати необґрунтованими. ОСОБА_4 не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 31.08.2006 року.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13), які надані як приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми матеріального права в подібних правовідносинах.

За таких обставин суд вважає за необхідне в позовних вимогах ПАТ КБ „Приватбанк відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.3-7, 10-11, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення або отримання рішення до Апеляційного суду через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_6