Справа № 349/106/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1249/2016
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Рокетської С.В.,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк» на рішення Рогатинського районного суду від 26 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рогатинського районного суду від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 01.07.2010 року в сумі 20 081,11 грн. відмовлено.

На дане рішення, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що між сторонами було укладено кредитний договір б/н від 01.07.2010 року, який складався з заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг. На підтвердження укладення кредитного договору відповідач підписав заяву-анкету, та пройшов ідентифікацію в Приватбанку. 18.10.2013 року відповідач перебуваючи на території України отримав перевипущену кредитну карту з новим номером. Отримання відповідачем кредитної картки підтверджується знімком екрану з програмного комплексу Банку єдиної клієнтської бази, на якому він зображений з отриманою карткою. Таким чином, на думку апелянта фото відповідача з карткою є головним доказом , що підтверджує факт отримання ОСОБА_3 кредитної картки.

Також апелянт зазначає, що суд належним чином не дослідив факт здійснення операцій по картці, зокрема те, що відповідач неодноразово здійснював операції з поповнення рахунку мобільного телефону та поповнював саму кредитну картку. Погашення кредиту також здійснювалось в результаті автоматичного списання коштів. Всі смс-повідомлення про зняття коштів та поповнення приходили саме на мобільний номер, який вказаний відповідачем в заяві про зміну персональних даних.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги підтримав з тих же мотивів, що зазначені у апеляційній скарзі.

ОСОБА_5 та його представник доводи апеляційної скарги не визнали, просять її відхилити; рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5, доводи представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» (позивач) посилався на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 01 липня 2010 року було укладено договір про надання строкового кредиту на суму 5 000 грн., який складався із заяви позичальника від 01 липня 2010 року та «Умов та правил надання банківських послуг», які разом із заявою позичальника складають Договір банківського обслуговування б/н від 01 липня 2010 року.

Оскільки взяті на себе зобов'язання за умовами кредитного договору, відповідач належним чином не виконував, то станом на 25.11.2015 року виникла заборгованість в сумі 20 081,11 грн., яку банк просив стягнути з відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами, зокрема не надано оригіналу кредитного договору, а самим відповідачем доведено факт відсутності його на території України, в період оформлення кредитного договору.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права Свободи та інтереси фізичних осіб, права і інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Виходячи зі змісту ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на обґрунтування позовних вимог надав суду копію анкети-заяви від 1.07.2010 року, вчинену від імені ОСОБА_5 та витяг з власного комплексу програмного забезпечення із фотознімком відповідача, які вважав належними та допустимими доказами.

В свою чергу, відповідач, категорично заперечуючи укладення та підписання ним кредитного договору, стверджував, що в період з 04.10.2009 року по 20.01.2012 року перебував за межами України. Також відповідач просив призначити у справі судову-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі оглянутих судом першої інстанції оригіналу закордонного паспорту, вільних зразків підписів, які надавалися відповідачем з метою призначення судово-почеркознавчої експертизи, квитанцій про здійснення переказу грошових коштів протягом 2010 -2011 років, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_3 своєї відсутності на території України в період з 04.01.2009 року по 20.01.2012 року, і як наслідок неможливість укладення ним кредитного договору з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Що стосується посилання на фотознімок відповідача з кредитною карткою, як доказ укладення кредитного договору, то такі не приймаються судом до уваги. Оскільки наявність фотознімку відповідача з карткою в руці, жодним чином не підтверджує сам факт укладення та підписання кредитного договору. Крім того з наданих витягів з комплексу програмного забезпечення відповідача ( а.с. 94, 166, 167) вбачається, що для ідентифікації особи позичальника у різний період - 1.07.2010 року, 18.10.2013 та 22.10.2013 року використовувався один і той же фотознімок відповідача. Представник позивача також не зміг пояснити в суді апеляційної інстанції причину перевипуску картки у 2013 році, зважаючи на те строк дії картки яка видавалася у 2010 році було визначено 2017 роком ( а.с. 94).

Зважаючи на прохання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, банк-позивач також вказав на неможливість надання оригіналу анкети-заяви від 1.07.2010 року, що вчинена від імені ОСОБА_3, посилаючись на її втрату.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази і їх не надано суду апеляційної інстанції, що давало б підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилити.

Рішення Рогатинського районного суду від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта