У Х В А Л А

18 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи : приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації,

встановила:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_6, посвідчений 4 листопада 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.П., реєстр № 5985. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 229, 203, 717 ЦК України.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявник ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що позивачка, яка в силу свого віку і стану здоров'я, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачів квартири, яка є її єдиним житлом за умови довічного утримання і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не був би укладений. Крім того, судом установлено, що деякий час до і після укладення оспорюваного правочину відповідач здійснював догляд за позивачкою.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції при визнанні договору дарування недійсним на підставі статті 229 ЦК України, як укладеним внаслідок помилки, не врахував, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом та не встановив: щодо яких обставин помилився позивач, чи існували ці обставини саме на момент вчинення правочину, чи має помилка істотне значення та якими доказами це підтверджується.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що ОСОБА_2 при укладанні договору дарування ввела в оману ОСОБА_1 щодо обставин, які мають істотне значення, суд послався лише на пояснення позивача ОСОБА_1. Інших доказів, які стали підставою для задоволення позову, рішення суду не містить.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивач особисто зверталась до суду з заявою про зняття арешту зі спірної квартири, який був накладений у зв'язку з її позовом про розірвання договору довічного утримання, укладеного нею у 2007 році, що також свідчить про її обізнаність з правовою природою і змістом договору довічного утримання.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, треті особи : приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучер А.А., відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко