Номер провадження 2/243/3823/2016
Номер справи № 243/7600/16-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
«27» вересня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
за участю - секретаря судового засідання Шевченко В.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні у залі Слов»янського міськрайонного суду Донецької області суду № 19 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернувся до Слов»янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він, ОСОБА_1, є власником житлового будинку № 43, розташованого по вулиці Профінтерна міста Слов'янська Донецької області. Будинок йому належить на підставі Договору дарування № 189576 від 06 жовтня 2004 року, виданого приватним нотаріусом Слов'янської міського нотаріального округу Донецької області і договору дарування від 05 грудня 2014 року № 890231, виданого приватним нотаріусом Слов'янської міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3
З 09 серпня 1996 року в даному житловому будинку зареєстрована відповідачка, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була його колишньою дружиною.
22 жовтня 2015 року їхній шлюб розірвано Слов'янським міськрайонним судом Донецької області.
Відповідачка не проживає в спірному житловому будинку з квітня 2014 року, про що свідчить Акт обстеження житлового приміщення № 994 від 13 вересня 2016 року, виданий і завірений комітетом мікрорайону «Центр-2» м. Слов'янська. Акт підписаний комісією в складі голови комітету ОСОБА_4 свідками ОСОБА_5, які проживають ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6, які проживають ІНФОРМАЦІЯ_3, м Слов'янська.
У квітні 2016 року відповідач зібрала свої особисті речі і виїхала на інше постійне місце проживання в Західну Україну, до теперішнього часу він про неї нічого не знає, вона йому не дзвонить.
У спірному будинку особистих речей і майна колишньої дружини немає, перешкод в користуванні жилим приміщенням він їй не створював, замки на вхідних дверях не міняв.
У зв'язку з тим, що відповідач до справжнього моменту зареєстрована за вищевказаною адресою, а проживає за іншою адресою, йому доводиться оплачувати додаткові комунальні витрати, в зв'язку з чим, він не може оформити субсидію, що змушує його звернутися з позовною заявою до суду.
Способи захисту права власності передбачено в ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 386 ЦК України передбачає захист права власності, тобто використання встановлених законом цивільно-правових способів захисту з метою усунення перешкод до здійснення права власності.
Об'єктом власності особи може бути як квартира, так і житловий будинок. Права власності житлового будинку, квартири вказані в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника користуватися житлом для особистого проживання і проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно ст. 156 ч. 3 ЖК України - члени сім'ї власника, що в житловому приміщенні, зобов'язані дбайливо ставитися до житла і можуть використовувати його виключно за призначенням (ст. 6 ЖК, ч. 1 ст. 383 ЦК). Повнолітні члени сім'ї, крім того, зобов'язані нести витрати по утриманню житла та прибудинкової території.
Відповідач не надає йому матеріальну допомогу по оплаті житла, йому важко проводити оплату комунальних послуг, так як він отримує тільки пенсію за віком, тому йому необхідно зняти дружину з реєстраційного обліку для подальшого отримання соціальної допомоги від держави.
Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин більше, одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Вважає, що відповідач відсутній за місцем реєстрації понад 6 місяців, цей строк встановлений ст. 71 ЖК України, його відсутність не пов'язана з поважними причинами, передбаченими зазначеною статтею.
Просить суд ухвалити рішення суду, яким визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка втратила право користування житловим приміщенням - домом № 43 по вулиці Профінтерна в місті Слов'янську Донецької області, Україна.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 27 вересня 2016 року від позивача надійшла Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги (а.с.26).
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи (а.с.17). Про причини своєї неявки не повідомила.
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
- фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Згідно до ч.9 ст. 74 ЦПК України «Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.»
У відповідності до п.1 ОСОБА_7 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-1437/0/4-14 від 13 жовтня 2014 року « При вирішенні питання про публікацію оголошення про виклик у суд через оголошення в пресі необхідно керуватися, крім Глави 7 Цивільного процесуального кодексу України Порядком визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 ( Порядок), а також Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 1022-р. «Про друковані засоби масової інформації загальнодержавної та місцевої сфери розповсюдження, в яких у 2014 році розміщуються оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання ( перебування) яких невідоме».
Відповідно до п.2 Порядку оголошення про виклик до суду публікується в установлені законодавством строки у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та в друкованому засобі масової інформації місцевої сфери розповсюдження за останнім відомим місцем проживання ( перебування) на території України відповідача, третіх осіб, свідків. Таким чином належним повідомленням відповідача буде вважатися його виклик у суд, здійснений одночасно у двох друкованих засобах масової інформації: загальнодержавної та місцевої сфер розповсюдження.
При встановленні регіону, у якому має бути опубліковано відповідне оголошення, необхідно враховувати, що згідно з наведеною нормою Порядку визначальним фактором є не розташування суду, який розглядає справу, а останнє відоме місце проживання ( перебування) на території України відповідача.
Також необхідно зважати на те, що норми ч.9 ст. 74 ЦПК України мають бути застосовані щодо кожного із судових засідань.»
Оголошення у пресі Газеті «Урядовий кур»єр» про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_2 було опубліковано у Газеті «Урядовий кур»єр» № 179 (5799) від 23 вересня 2016 року (а.с.24)
і тому з 23 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 вважається належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2 своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обгрунтованість.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов»язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов»язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов»язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як встановлено в судовому засіданні, позивачу ОСОБА_1 на підставі Договору дарування № 189576 від 06 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов»янського міського нотаріального округу Донецької ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі № 175685 від 06 жовтня 2004 року належить на праві власності домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами № 43 по вулиці Профінтерна міста Словянська Донецької області ( а.с. 11-14).
Згідно ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім»ї.
Також в житловому будинку № 43 по вул. Профінтерна міста Словянська Донецької області 09 серпня 1998 року була зареєстрована відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 7-9).
Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 постійно, з 09 серпня 1998 року і до квітня 2013 року проживала в житловому будинку позивача, вселилася туди як член сім»ї на правах дружини, набула право користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п.9 Постанови від 12 квітня 1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім "і наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Стосовно права членів сім»ї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім»ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім»ї власника жилого будинку ( квартири), які проживають разом із ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача ОСОБА_2 виникло право користування чужим майном ( сервітут).
Однак, як встановлено в судовому засіданні, у вищевказаному жилому приміщенні відповідач ОСОБА_2 не мешкає з квітня 2013 року.
У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов»язки, а й орієнтовно вказує на його зобов»язання.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім "і, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов»язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
За положенням ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Так, з Акту обстеження проживання №994 від 13 вересня 2016 року, складеного сусідами позивача та посвідченого Керівником комітету мікрорайону «Центр-2» вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку № 43 по вулиці Профінтерна міста Словянська зареєстрована з 09 серпня 1998 року, але в житловому будинку не мешкає з квітня 2013 року і її особистих речей у вказаному житловому приміщенні немає.( а.с.5).
Таким чином, в ході судового засідання з вирогідністю встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку № 43 по вулиці Профінтерна міста Словянська без поважних причин не мешкає з квітня 2013 року і її особистих речей у вказаному житловому приміщенні немає.
Згідно з ч.2 ст. 405 ЦК України „Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У відповідності до ст. 391 ЦК України „ Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до роз»яснень, викладених у п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, а також членами сім»ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Члени сім»ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені Главою 32 ЦК України.
З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.
Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловому будинку № 43 по вулиці Профінтерна міста Словянська, що належить на праві власності позивачу, не мешкає з квітня 2013 року без поважних причин і її особистих речей в вказаній квартирі немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням- домоволодінням з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 43 по вул. Профінтерна в місті Слов»янську Донецької області.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,11,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 391, 396, 401, 402, 405 ЦК України, п.п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - домоволодінням з господарськими та побутовими будівлями та спорудами № 43 по вулиці Профінтерна в місті Слов'янську, Донецької області.
Заочне рішення може бути переглянуто Словянським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача або третьої особи, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_9