печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Насурлаєвої К.Е. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Євролізинг Україна» і просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 20 000грн. та відшкодувати судові витрати, посилаючись на те, що відповідач безпідставно набув вказані грошові кошти. Так, позивач вказує на те, що ним було здійснено платіж за не укладеним та не погодженим Договором та що Договір № Д 01419 та № 01419 є різні Договори.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ТОВ «Євролізинг Україна» в судове засідання представника не направив, подав письмові заперечення, згідно яких просив відмовити у задоволенні вимог, вказуючи на те, що грошові кошти були зараховані на рахунок відповідача відповідно до умов укладеного з позивачем договору.

Вивчивши письмові матеріали, суд прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 06 червня 2015 р. було укладено Договір фінансового лізингу № 01419 (надалі - Договір лізингу).

Згідно ст. З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, в тому числі, є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦКУ, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підтвердженням відповідності Договору лізингу даній нормі законодавства, є особистий підпис позивача на кожній сторінці, що також свідчить про повну згоду зі всіма умовами.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вказано в п. 17.2. Договору лізингу - Підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього.

Крім того, п. 16.6 Договору лізингу має стандартну для договорів норму, яка передбачає, що всі попередні домовленості, вважаються такими, що втратили чинність навіть якщо вони дійсно мали місце до укладення цього договору.

Під час судового розгляду встановлено, що Договір фінансового лізингу № Д 01419 від 06.06.2015 р. та Договір № 01419 від 06.06.2015 р., на які посилається позивач - є одним і тим самим договором. Як зазначає представник відповідача у поданих до суду запереченнях на бланку відповідача він вказується з літерою «Д» (що значить доларовий) для внутрішньої ідентифікації, а по своїй суті в базі даних Відповідача, квитанціях та переписці вказується як № 01419.

Всі Договори фінансового лізингу Відповідача мають однакові умови та базуються на основі примірного Договору лізингу.

Здійснення Позивачем оплати коштів за Договором № 01419 від 06.06.2015 р. само по собі є конклюдентною дією, тобто - дією особи, що виражає її волевиявлення на встановлення правовідносин, зокрема, на укладання угоди.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялася сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 2.05, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання).. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз Договору, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі для придбання у майбутньому транспортного засобу.

Крім того, грошові кошти не передавалась у власність чи користування, і їх було отримано не як позику.

За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, Позивач безпідставно посилається на те, що оспорювана сума утримується відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Таким чином, у зв'язку із необґрунтованістю вимог Позивача не підлягають задоволенню і вимоги щодо повернення Позивачу платежу, який був сплачений Відповідачу за Договором лізингу, а також стягнення судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203 215 509, 524, 638, 799, 806 - 809 Цивільного кодексу України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про стягнення коштів, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.