АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5572/16
Справа № 643/5721/15-ц Головуючий І-ої інстанції: Сугачова О.О.
Категорія: право власності Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року судоваколегіясудовоїпалати у цивільних справах Апеляційного суду Харківськоїобласті в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів Піддубного Р.М., Котелевець А.В..,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Харківська міська рада про визнання права власності, визнання договору дійсним, -

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. З урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- визнати за нею право власності на реконструйоване нерухоме майно житловий будинок літ. «Б-1», розташований за адресою: місто Харків, провулок Виконкомівський,2, з улаштуванням мансарди літ. «Бм» загальною площею 193 кв.м, житловою площею 120,3 кв.м.;

- присвоїти реконструйованому житловому будинку літ.«Б-1» по провулку Виконкомівському №2 міста Харкова, окрему юридичну адресу провулок Виконкомівський №2-А;

- визнати дійсним укладений між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу від 03 вересня 2014 року житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під №2, що знаходиться за адресою: місто Харків, Московський район, провулок Банківський;

- визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під №2, що знаходиться за адресою: місто Харків, Московський район, провулок Банківський, загальною площею 215,4 кв. м., житловою площею 133,6 кв. м.

В обґрунтування позову посилалась зокрема на те, що вона є власником 51/100 частини домоволодіння за адресою: місто Харків, провулок Виконкомівський,2. Після набуття права власності вона за власні кошти здійснила самочинну реконструкцію цього домоволодіння та добудувала житловий будинок літ. «Б-1» з улаштуванням мансарди загальною площею 193 кв.м.. Оскільки при здійснені робіт з реконструкції будівельні роботи були проведені без відповідного дозволу вона не має можливості ввести реконструйовану частину до експлуатації.

Харківська міська рада проти позову заперечувала (а.с.70-72).

Рішенням Московського районного суд міста Харкова від 12 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1О задоволено частково - визнано за нею право власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно, житловий будинок літ. «Б-1», розташований у місті Харкові, провулок Виконкомівський,2 «а» з улаштуванням мансарди літ. «Бм», загальною площею 193 кв.м., у тому числі житловою площею 120,3 кв.м.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Сторони рішення суду першої інстанції не оскаржили.

З апеляційною скаргою звернулась Інспекція ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у справі, проте вважає, що суд першої інстанції вирішив питання про права та обовязки заявника. Посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

У суді апеляційної інстанції представник Інспекції ДАБК апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_1 та її представник проти задоволення скарги заперечували, представник Харківської міської ради вважав скаргу такою, що підлягає до задоволення, відповідач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги стосуються рішення суду в частині задоволених позовних вимог, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 51/100 частини житлового будинку з відповідною частиною будівель та споруд, розташованих за адресою: місто Харків, провулок Виконкомівський,2.

Земельна ділянка, на якій розташоване зазначене вище домоволодіння, не є обєктом приватної власності, а належить територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради. Відповідне рішення компетентного органу про надання права користування цією земельною ділянкою не приймалось.

Встановлено також, що позивач самочинно, тобто без отримання дозволу на проведення будівельних робіт, оформленого відповідно до приписів ст.ст.34-37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», здійснила реконструкцію домоволодіння та добудувала житловий будинок літ. «Б-1» з улаштуванням мансарди загальною площею 193 кв.м., у тому числі житловою 120,3 м.кв..

Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на реконструйоване нерухоме майно, суд першої інстанції з посиланням на приписи ст.ст.319, 328,331,376 ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість цих позовних вимог, оскільки судом не встановлено фактів того, що в результаті реконструйованого будівництва заподіяно шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, а також фактів настання погіршення екологічної ситуації та природних властивостей землі. Суд також врахував, що згідно технічного звіту ТОВ «Консулат» основні будівельні конструкції житлового будинку та квартири деформацій не мають, знаходяться в задовільному технічному стані, відповідають існуючим архітектурним, будівельним, санітарним, пожежним нормам та придатні для подальшої експлуатації за призначенням.

Такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм права матеріального.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

У разі пред'явлення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості до неналежного відповідача чи лише до певної фізичної особи, суд залежно від предмета позову та обставин справи у порядку, передбаченому ч.1 ст. 33 ЦПК, має вирішити питання про його заміну на належного відповідача або із власної ініціативи у порядку, передбаченому ч.2 ст.35 ЦПК, залучає відповідний державний орган чи орган місцевого самоврядування як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, також відповідно до ч.3 ст. 45 ЦПК залучає до участі у справі відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст.15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

За змістом ст.33 ЦПК України суб'єктний склад сторін визначає саме позивач.

В основу цивільного позову закладається думка позивача про те, що безпосередньо відповідач є особою, яка порушила чи оспорює (не визнає) прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідач - це особа, яка за заявою позивача залучається судом до участі у справі для визначення підстав покладення на неї обов'язку щодо поновлення суб'єктивного права позивача, яке зазнало посягання.

Позивач пред'явила вимоги про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно до ОСОБА_2, при цьому взагалі не зазначаючи які ж її права та законні інтереси були порушені цим відповідачем. Жодних доказів на підтвердження порушення особою до якої пред'явлено вимогу про визнання права власності, прав позивача остання суду не надала.

Разом з тим, позивач не поставила питання про залучення до участі у справі Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, до повноважень якої належить забезпечення додержання містобудівного законодавства України та запобігання його порушенням, здійснення відповідно до закону державного архітектурно-будівельного контролю, виконання дозвільних та реєстраційних функцій.

Отже, оскаржуваним рішенням фактично вирішено питання про права та обов'язки особи яка не була залучена до участі у справі - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Слід звернути увагу і на те, що позивачем невірно визначено статус Харківської міської ради, що є власником земельної ділянки на якій розташоване спірне майно і мала бути залучена до участі у справі не в якості третьої особи, а в якості відповідача.

Таке процесуальне порушення беззаперечно вплинуло на права Харківської міської ради, оскільки процесуальні права третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, є обмеженими у порівнянні з процесуальними правами відповідача.

Вказані порушення норм процесуального права залишилися поза увагою суду першої інстанції, який на виконання вимог ч.4 ст.10, ст.33 ЦПК України не розяснив позивачу її право заявити відповідне клопотання про залучення особи до участі у справі.

Суд апеляційної інстанції відповідно до норм ЦПК України не наділений повноваженнями вирішити питання про залучення до участі у справі Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю та Харківської міської ради в якості відповідача.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

З огляду на наведене, судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалює в цій частині нове рішення про відмову у позові, що не позбавляє ОСОБА_1 можливості звернення до суду з позовом за захистом свого права, яке на думку позивача є порушеним.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності скасувати, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на реконструйоване нерухоме майно відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законно сили.

Головуючий

Судді