ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1573/16-ц
Провадження № 2/210/881/16
У Х В А Л А

іменем України

"10" березня 2016 р.

Суддя Дзержинського районного суду міста ОСОБА_1 ОСОБА_2 розглянувши матеріали позовної заяви Незалежної первинної профспілкової організації ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» про зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Незалежна первинна профспілкова організація ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг», звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг», у якому просить суд зобовязати відповідача вчинити певні дії, а саме перерахувати грошові кошти на розрахункові рахунки позивача для організації культурно-масових заходів, оздоровлення працівників заводу та членів їх сімей та оплати путівок на санітарно-курортне лікування на підставі положень п. 6.1.5 та 9.8 Колективного договору на 2007-2008 роки.

Розглянувши подані матеріали, суддя приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підвідомчий суду господарської юрисдикції, з огляду на наступне.

При зверненні до суду цивільної юрисдикції Незалежна первинна профспілкова організація ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» зазначає у своїй позовній заяві, що предметом позову є зобовязання вчинити дії щодо перерахування грошових коштів на виконання окремих положень Колективного договору на 2007 2008 роки, укладеного між позивачем та відповідачем.

Як вбачається зі змісту позову, позивач фактично не погоджується з розміром грошових коштів, які були перераховані на рахунки відповідача у зв»язку з прийняттям відповідачем рішення щодо обмеження виплат на оздоровлення та проведення культурно-масових заходів з 0,45% фонду оплати праці до 0,3%. При цьому, позивач зазначає, що не доотримала грошові кошти в розмірі 54755,16 грн. Тому суд цивільною юрисдикції має зобовязати відповідача здійснити перерахування грошових коштів на рахунки позивача.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Частинами першою і другою статті 15 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У справі, яка передана до суду, виник спір щодо неналежного, на думку позивача, виконання відповідачем зобов"язань щодо оплати витрат на організацію відпочинку та оздоровлення працівників підприємства, що повязано з прийняттям рішення щодо економії витрат та мінімізації витрат з усіх видів діяльності.

Відповідно до статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

З огляду на приписи ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у Господарському кодексі України.

Згідно з ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб'єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб'єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб'єктів. Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб'єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності. Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб'єктами господарювання та суб'єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю. Внутрішньогосподарськими є відносини, що складаються між структурними підрозділами суб'єкта господарювання, та відносини суб'єкта господарювання з його структурними підрозділами.

Відповідно до ч. ч. 9 ст. 65 Господарського кодексу України рішення з соціально-економічних питань, що стосуються діяльності підприємства, виробляються і приймаються його органами управління за участі трудового колективу і уповноважених ним органів.

Здійснення підприємством оплати витрат для організації культурно-масових заходів, оздоровлення працівників підприємства, їх сімей та оплати путівок на санітарно-курортне лікування, а також визначення їх розміру, прийняття рішень щодо економії засобів і мінімізації витрат на розвиток соціальної інфраструктури, що фактично є предметом спору, відноситься до організаційно-господарських та внутрішньогосподарських відносин суб'єкта господарювання, які відповідно до ст. 1 ГПК України підпадають під регулювання господарського законодавства та відповідно до ст. 3 ГК України є господарськими правовідносинами.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 22 цього ж Закону, місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності. Підсудність окремих категорій справ місцевим судам, а також порядок їх розгляду визначаються законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., Україна взяла на себе зобов'язання з забезпечення права на розгляд справи «належним» судом, передбаченого ст. 6 зазначеної Конвенції.

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" №10 від 24.10.2011, розяснено, що підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду (статті 13, 15 і 16 ГПК України). Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу - підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Зі змісту ст.12 ГПК України вбачається, що господарським судам підвідомчі справи, у яких склад учасників спору відповідає ст.1 цього Кодексу, а правовідносини, у яких виник спір, носять господарський характер.

Характер спірних правовідносин, та статус сторін у спорі не свідчить про те, що заявлений позов є трудовим спором, не свідчить про те, що такий спір випливає з норм трудового законодавства, та відповідно підлягає розгляду судом цивільною юрисдикції.

Отже, вказані правовідносини не мають характеру трудового спору, не є колективним трудовим спором, оскільки повязані з організаційно-господарськими та внутрішньогосподарськими відносинами ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» з Позивачем, та виникли з питань виконання Відповідачем взятих на себе зобовязань щодо здійснення відповідних витрат та відрахувань.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо: заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі відмови у відкритті провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, ст.ст. 1, 3, 13-16, 65 ГПК України, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суд -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження за позовом Незалежної первинної профспілкової організації ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_1 Ріг» про зобовязання вчинити дії.

Роз"яснити позивачу, що заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, а саме позивачу слід звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області.

Позовну заяву з усіма додатками - повернути позивачу разом з ухвалою про відмову у відкритті провадження.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області на підставі п.3 ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" повернути платнику Незалежна ППО ОСОБА_3, судовий збір, сплачений на рахунок 0020, отримувач УДКСУ у м. Кривому Розі (Дзерж.район), код отримувача 38032510, банк отримувача ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, код банку отримувача 805012, призначення платежу: "судовий збір за позовом Незалежна ППО ОСОБА_3", за платіжним дорученням №177 від 09.03.2016 року в сумі 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім грн. 00 коп.).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали , у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: О. В. Чайкіна