Справа №591/7229/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/762/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Сибільової Л. О.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2016 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за картковим кредитом,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 вересня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до місцевого суду з позовом, який уточнив в ході судового розгляду справи і остаточно свої вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 червня 2006 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм особистим підписом ОСОБА_3 ствердив, що заява разом із запропонованими Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами, з якими він ознайомився і згоден, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В порушення умов кредитного договору ОСОБА_3 свої зобовязання належним чином не виконав, тому судовим наказом Ковпаківського районного суду м.Суми від 30 січня 2008 року було стягнуто з нього заборгованість в сумі 27519 грн. 12 коп. та судові витрати у справі. В той же час, відповідач рішення суду не виконав, заборгованість не сплатив, а тому просив ухвалити рішення, яким в межах 3-річного строку позовної давності стягнути заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами в розмірі 5656,17 доларів США, комісію за обслуговування карткового рахунку в розмірі 100 доларів США та судові витрати у справі.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за картковим кредитом у сумі 5756,17 доларів США відмовлено за пропуском строку позовної давності для звернення до суду для захисту своїх порушених прав.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність ухваленого рішення, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що кредитні зобовязання між банком та відповідачем не припинені, заборгованість за кредитним договором не погашена, а тому банк відповідно до ст.ст.625, 1048 ЦК України мав право на отримання від відповідача суми нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії. Вважає, що строк позовної давності за цими вимогами не пропущено, оскільки уточнені позовні вимоги стосувались стягнення заборгованості за нарахованими відсотками та комісією лише за останні три роки, що передували даті зверненню з позовом до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 5000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.12-18,181).

Відповідно п.п. 9.12 Умов надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього часу жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Згідно п.п. 3.1.3. розділу II Умов вбачається, що по закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк у спосіб надання клієнту картки з новим строком дії (а.с.17).

Підпункт 5.4. розділу II визначено, що строк погашення процентів за кредитом щомісячно за попередній місяць, а строк погашення кредиту у повному обсязі , не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (а.с.18).

На виконання умов укладеного кредитного договору відповідачем було отримано кредитну картку зі строком її дії до останнього дня липня місяця 2008 року і дана обставина підтверджується витягом з програмного комплексу банку.

Відповідач умов укладеного договору не виконував, кошти на погашення суми кредиту та нарахованих відсотків не вносив і банк 30 листопада 2007 року звернувся із заявою до Ковпаківського районного суду м.Суми і просив стягнути заборгованість за кредитом в сумі 4862,68 доларів США та заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 26.11.2007 року в сумі 586,65 доларів США (а.с.84-85).

Заява стягувача була задоволена і судовим наказом Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 січня 2008 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 27519,12 грн. за кредитним договором №б/н від 27 червня 2006 року, судовий збір у розмірі 27,25 грн. та витрати на ІТЗ розгляду справи у сумі 15 грн. (а.с.53). Судовий наказ звернуто до виконання, але на час розгляду даної справи заборгованість за кредитом та заборгованість за відсотками, яка утворилась станом на 26.11.2007 року боржником не погашена.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-157цс16 від 25.05.2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

Виходячи з вищезазначеного позивач, незважаючи на наявність судового рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту та нарахованих відсотків станом на 26.11.2007 року, не позбавлений права на отримання від відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії, які нараховані після зазначеної дати.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з позовом до суду, оскільки останній платіж по картковому рахунку для поповнення коштів здійснений ОСОБА_3 1 липня 2009 року, а тому місцевий суд вважав, що саме цю дату необхідно вважати днем, коли банк дізнався про порушення позичальником своїх боргових зобовязань, що давало право банку на звернення до суду за захистом свого права кредитора.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-249цс15 від 02.12.2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів.

Як було вже встановлено, позивач, вперше звернувся за захистом свого порушеного права ще в 2007 році і судовим наказом було стягнуто на його користь заборгованість на кредитом та за нарахованими відсотками, яка утворилась станом на 26.11.2007 року. Незважаючи на наявність судового рішення, боржник не погасив заборгованість за кредитним договором, а отже правовідносини сторін кредитного договору припинені не були, що не звільняє останнього від плати процентів, належним кредитору в межах строку позовної давності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, остаточно просив ухвалити рішення, яким стягнути заборгованість за процентами та комісією, яка утворилась за період з 30 вересня 2011 року по день звернення з позовом до суду, а саме по 29 вересня 2014 року, а отже в межах строку позовної давності.

Зважаючи на це, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими відсотками та комісією, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У звязку із тим, що позивач неодноразово звертався із заявою про зменшення своїх позовних вимог і були задоволені вимоги з якими він звернувся 17.09.2015 року, тому і необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за сплату судового збору, виходячи із розміру позовних вимог, зазначених у цій заяві.

Таким чином необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1430 грн. 94 коп. та 861 грн. 13 коп. за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 п.2 ст. 307, ч.1 п.4 ст.309, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приват Банк» задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2016 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.06.2006 року у розмірі 5756, 17 доларів США з яких: 5656,17 доларів США відсотки за користування кредитними коштами; 100 доларів США комісія за обслуговування карткового рахунку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» понесені судові витрати у справ за розгляд справи у суді першої інстанції в сумі 1430 грн. 94 коп. та 861 грн. 13 коп. за подачу апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 712 грн. 90 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Суддя -