Справа 688/2672/16-ц
№ 2/688/802/16
Рішення

іменем України

05 серпня 2016 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого - судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Никитюк К.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу він є власником житлового будинку АДРЕСА_1. 23.08.2003 року позивач зареєстрував у своєму будинку дочку ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_2 Однак, в 2004 році відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, де отримали громадянство та проживають на постійній основі. У зв'язку з тим, що відповідачі не проживають у вищевказаному будинку, яка належить позивачу на праві власності, просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що речей і майна відповідачів у будинку немає, витрати на утримання будинку відповідачі не несуть, оскільки ще у 2004 році виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживають і на даний час.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, повідомлені про розгляд справи належним чином, направили до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов визнали.

Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Права членів сім'ї власника на користування жилим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. З 23.08.2003 року в його будинку за його згодою зареєстровані дочка ОСОБА_3 та її чоловік ОСОБА_2, однак фактично там не проживають, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, де отримали громадянство та проживають на постійній основі.

Підтвердженням того, що відповідачі не проживають за адресою, за якою зареєстрований позивач, є копії їхніх паспортів, згідно з якими відповідачі на даний час зареєстровані за адресою: с. Камянка Єфремівського району Тульської області Російської Федерації, де і фактично проживають.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, пояснили, що з 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у будинку належному позивачу, а в 2004 році виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, де проживають і на даний час.

Отже, з урахуванням положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 добровільно залишили жиле приміщення і постійно, більше 1 року, проживають за іншою адресою. Будь-які поважні причини, які б перешкоджали їм проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід визнати особами, що втратили право користуватися жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 Хмельницької області.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11).

Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання, тому вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 405 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

В решті позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, без участі якої проголошено рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Цідик