Справа № 761/3507/15-ц
Провадження № 2/761/457/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу за позовом Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання недійсними свідоцтва про право власності на гараж, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, договору дарування гаражного боксу; усунення перешкод в користуванні власністю та звільнення нежитлового приміщення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві, треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та ОСОБА_2 про визнання права власності -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року Свято-Покровський жіночий монастир Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач-1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-2) про визнання недійсними свідоцтва про право власності на гараж, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, договору дарування гаражного боксу; усунення перешкод в користуванні власністю та звільнення нежитлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що історично територія АДРЕСА_1 з ХІХ століття є територією Свято-Покровського жіночого монастиря. У 1890-1891 роках довкола монастиря було збудовано кам'яну стіну, в східній частині якої було побудовано Бакалійну лавку 25А, вхід в яку було передбачено з Діонісівського (Бехтеревського) провулку.

Вказана бакалійна лавка складалася з двох приміщень: господарського приміщення 25А-1 та торгівельного залу 25А-2 (станом на час подання позову - гараж).

Радянська влада без згоди монастиря, будинок Бакалійної лавки 25А переобладнала в гаражні бокси, а 31.12.1946 року рішенням виконкому Київської міської ради депутатів трудящих було передано Покровському монастирю в орендне користування земельну ділянку в місті Києві по АДРЕСА_3.

При цьому позивач зазначав, що нежитлове приміщення (колишній торгівельний зал 25А-2 будинку «Бакалійної лавки 25А») - гараж незаконно та самовільно займає ОСОБА_1, дружина ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є матір'ю ОСОБА_2

Також звертав увагу суду, що наказ № 463-С від 20.11.1997 року, виданий Головним управлінням житлового забезпечення КМДА, на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на гараж ОСОБА_3, Окружним адміністративним судом міста Києва був визнаний протиправним та скасований.

Посилаючись на викладене, а також на те, що у відповідачів відсутні правовстановлюючі документи на нежитлове приміщення колишній торгівельний зал 25А-2 будинку «Бакалійної лавки 25А», позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на гараж від 11.12.1997 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2004 року, видане державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Мітрохіною В.Є.; визнати надійним договір дарування гаражного боксу від 09.10.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1; усунути перешкоди в користуванні власністю та зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнити нежитлове приміщення колишній торгівельний зал 25А-2 будинку «Бакалійної лавки 25А».

У зв'язку із закінченням терміну повноважень судді ОСОБА_8, 28.04.2015 року згідно із протоколом автоматичного розподілу справ між суддями, справу передано на розгляд судді Рибаку М.А.

07.09.2015 року не погоджуючись із первісним позовом, ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Свято-Покровський жіночий монастир Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві, треті особи: Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради та ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовні вимоги за зустрічним позовом мотивовані тим, що 23.12.1975 року рішенням Шевченківської районної ради депутатів трудящих місті Києва № 2002 ОСОБА_3, як інваліду Великої Вітчизняної війни було передано у користування бокс (гараж) по АДРЕСА_1, який в подальшому на підставі свідоцтва про право власності, виданим 11.12.1997 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, передано йому у власність.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а право власності на гараж на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перейшло до його доньки - ОСОБА_2

09.10.2009 року ОСОБА_2 подарувала окремо збудований гараж в садибі житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_1

Посилаючись на викладене, позивач за зустрічним позовом просила суд, оскільки право власності на гараж оспорюється монастирем, визнати право власності на окремо збудований гараж в садибі житлового будинку № 15 площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1

В процесі розгляду справи, судом на підставі ст. 35 ЦПК України було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору за первісним позовом, а також на підставі ст. 37 ЦПК України залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позов підтримала та просила суд про його задоволення з урахуванням письмових доповнень та пояснень про справі. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити у зв'язку із необґрунтованістю.

В судовому засіданні представник відповідача-1 ОСОБА_1 просила суд у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити. При цьому просила суд застосувати позовну давність до позовних вимог за первісним позовом.

Відповідач-2 та третя особа в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 20.11.1997 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації прийнято Наказ № 463-С «Про видачу свідоцтв про право власності», яким згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна» № 1563 від 02.10.1996 року, на підставі: заяви, рішення ВК Шевченківської райради, технічної документації БТІ, ОСОБА_3 вирішено видати свідоцтво про право власності на окремо збудований гараж, площею 22,0 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 10).

11.12.1997 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано Свідоцтво (серія НОМЕР_1) про право власності на гараж, яким посвідчено, що окремо збудований гараж в садибі житлового будинку № 15, площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності (Т. 1, а.с. 11).

Право приватної власності на окремо збудований гараж було зареєстровано в БТІ 26 січня 1998 року за реєстровим № 69/20502.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 власника гаражу ОСОБА_3, спадкове майно, що складається з окремо збудованого гаражу в садибі житлового будинку номер 15, загальною площею 22,0 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, перейшло до спадкоємниці, зазначеної в заповіті майна гр. ОСОБА_3, ОСОБА_2, про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2004 року, видане державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори Мітрохіною В.Є. (зареєстровано в реєстрі за № 4-859) (Т. 1, а.с. 12).

Згідно реєстраційного напису на правовстановлюючому документі від 16.09.2004 року, гараж в садибі житлового будинку по АДРЕСА_1 був зареєстрований в Київському МБТІ та РПВ на ОНМ на праві приватної власності за ОСОБА_2 за реєстровим № 69/20502.

Згідно Договору дарування гаражного боксу від 09.10.2009 року, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 окремо збудований гараж в садибі житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 13)

Згідно реєстраційного посвідчення НОМЕР_2 від 19.11.2009 року, окремо збудований гараж в садибі житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 зареєстрований Київським МБТІ та РПВ на ОНМ за ОСОБА_1 за реєстровим № 20502 (Т. 1, а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2015 року, нежитлове приміщення (колишній торгівельний зал 25А-2 будинку «Бакалійної лавки 25А») - гараж по АДРЕСА_1 належить Свято-Покровському жіночому монастирю Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві (Т. 1, а.с. 15).

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої під час розгляду справи у справі за № 6-1858цс15: «За правилами статті 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України».

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2013 року у справі № 2а-5450/12/2670, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2013 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.10.2014 року, адміністративний позов Свято-Покровського жіночого монастиря Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві було задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 листопада 1997 року № 463-С в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 окремо збудованого гаражу в садибі житлового будинку № 15, площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 52-64, Т.2, а.с. 35-45).

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказаними судовими рішеннями було встановлено, що: у 1888 році Великою Княгинею ОСОБА_7 у ОСОБА_6 для майбутнього монастиря було придбано земельну ділянку, загальною площею 6,5 га.

У 1890-1891 роках довкола монастиря побудовано кам'яну стіну, в східній частині якої Великою Княгинею було побудовано «Бакалійну лавку 25А», вхід в яку було передбачено з Діонісівського (Бехтеревського) провулку. Споруда бакалійної лавки складалася з двох приміщень: господарського приміщення 25А-1 (на сьогоднішній день не визначено майнову належність цього приміщення) та торгівельного залу 25А-2 (на сьогоднішній день - спірний гараж). Вказана бакалійна лавка знаходиться на території монастиря з моменту його започаткування, що підтверджується відповідними документами.

За часів радянської влади заборонялося оформлення прав власності в церковних і релігійних товариствах; все майно, що існує в Росії, церковних і релігійних товариств було оголошено народним надбанням.

Однак, 04.03.1992 pоку, враховуючи численні прохання релігійних організацій про повернення їм культових будівель та іншого майна, що було незаконно вилучене з церковного вжитку, Президентом України було постановлено Указ «Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна» № 125.

Відповідно до Розпорядження Президента України «Про повернення релігійним організаціям культового майна» від 22.06.1994 р. № 53/94рп місцевим органам державної виконавчої влади було встановлено обов'язок забезпечити до 1 грудня 1997 року передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням.

21.03.2002 pоку, з метою остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР щодо релігії, забезпечення відновлення порушеної справедливості, захисту прав і законних інтересів релігійних організацій, подальшого процесу їх морально-політичної реабілітації, поліпшення відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості, створення сприятливих умов для утвердження принципів свободи совісті та віросповідної рівності, Президентом України було постановлено Указ «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій» № 279/2002.

Пунктом 4 вказаного Указу органам місцевого самоврядування було рекомендовано вжити заходів з відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема щодо повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у комунальній власності і використовуються не за призначенням.

27.09.2002 року на виконання Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій» від 21.03.2002 р. № 279/2002, з метою створення належних умов для відновлення порушеної справедливості, захисту прав і законних інтересів релігійних організацій, утвердження принципів свободи совісті та віросповідної рівності, Кабінетом Міністрів України винесено розпорядження «Про перспективний план невідкладних заходів щодо остаточного подолання негативних наслідків політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій» № 564-р.

На виконання зазначених нормативно-правових актів Свято-Покровському жіночому монастирю Київської єпархії УПЦ в м. Києві частково безоплатно було повернуто у власність комплекс будівель та частково передано у безоплатне користування (позичку) окремі будівлі, які перебували у власності монастиря до 1918 року (окрім колишньої «Бакалійної лавки 25А» по АДРЕСА_1; колишньої монастирської аптеки по вул. Пимоненко, 8-а та колишньої монастирської странноприймальні по провулку Бехтеревському № 12-6).

Також, 18 травня 1987 року Радою Міністрів Української РСР було прийнято Постанову «Про оголошення комплексу пам'яток історичного центру м. Києва державним історико-архітектурним заповідником «Стародавній Київ» № 183.

17 травня 2002 р. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.79 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві» № 979 було встановлено, що до Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ» (п. 1.3 Додатку № 1) належить комплекс пам'яток архітектури Покровського монастиря в межах історичної території (пп. 1.3.2 п. 1.3 Додатку № 1).

Крім того, адміністративним судом було встановлено, що реєстрація права власності на Свято-Покровський жіночий монастир Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві по АДРЕСА_1 (літ 76, 77) проведена на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва 01.07.2009 р. за № 500-В на комплекс будівель, загальною площею 379,20 кв.м.: цех (літ 76) площею 138,00 кв.м., садовий будинок (літ 77) площею 241,20 кв.м.

Рішенням Київської міської ради IX сесії VI скликання «Про надання Свято-Покровському жіночому монастирю Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві земельної ділянки для експлуатації та обслуговування існуючих будівель і споруд з будівництвом, експлуатацією та обслуговуванням корпусу № 22 келій (житловий корпус) у АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва» монастирю для вказаних потреб за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, було надано земельну ділянку, площею 0,42 га в постійне користування.

Враховуючи вищевикладене, адміністративні суди дійшли висновку про те, що наявність гаражів для користування громадян на землях історико-культурного призначення є таким, що не відповідає статусу земель та режиму використання охоронних зон територій комплексу пам'яток Покровського монастиря.

З огляду на вказане, оскільки наявне судове рішення, яке набрало законної сили про скасування наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 листопада 1997 року № 463-С в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 окремо збудованого гаражу в садибі житлового будинку № 15, площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, то видачу свідоцтва Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано Свідоцтво (серія НОМЕР_1) від 11.12.1997 року про право власності на гараж ОСОБА_3 не можна визнати законним.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Слід зазначити, що оскільки судом було встановлено, що свідоцтво про право власності було видано ОСОБА_3 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 20 листопада 1997 року № 463-С, який було судом скасовано, то позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на гараж від 11.12.1997 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації є обґрунтованими.

Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому слід зазначити, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Разом із тим, вимог про витребування майна позивачем не ставиться.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року N 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому законодавець не розмежовує і не розрізняє підстави недійсності одностороннього чи двостороннього (багатостороннього) правочину. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

В своєму позові позивачі посилаються на таку підставу недійсності правочинів, як недодержання сторонами вимог, встановлених статтею 203 ЦК України на момент його вчинення, проте на жодну із передбачених законом обставин як підставу недійсності договору дарування, а також свідоцтва про право на спадщину, позивач не посилається, вказуючи лише про те, що вказаний гараж споконвіку належав до території монастиря.

Окрім того, представником відповідача-1 заявлено про застосування позовної давності до вимог за первісним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Слід зазначити, що в додаткових поясненнях по справі від 05.02.2016 року (Т.2., а.с. 22-23) позивач зазначав, що 07.06.2011 року монастирю стало відомо про особу, яка порушила його право - ОСОБА_1

Окрім того, звертаючись 08.11.2011 року до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом Свято-Покровський жіночий монастир Київської єпархії Української Православної Церкви в м. Києві просив суд скасувати наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 листопада 1997 року № 463-С та визнати недійсним Свідоцтво про право власності на гараж серії НОМЕР_1 від 11 грудня 1997 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року у відкритті провадження в адміністративній справі № 2а-17643/11/2670 в частині позовних вимог про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на гараж серії НОМЕР_1 від 11 грудня 1997 року відмовлено. При цьому позивачу роз'яснено його право на звернення до суду із вказаними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Разом із тим, із даним позовом позивач звернувся до суду 09.02.2015 року, про що свідчить вхідний номер канцелярії суду.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до позовних вимог за первісним позовом за заявою відповідача-1, в зв'язку із чим, в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо вимог за зустрічним позовом слід зазначити наступне.

Оскільки суд прийшов до висновку про те, що свідоцтво про право власності на гараж від 11.12.1997 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (серія НОМЕР_1), яким посвідчено те, що окремо збудований гараж в садибі житлового будинку № 15, площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1, належить ОСОБА_3 на праві приватної власності було видано без правових підстав, проте в позовній вимозі про визнання такого свідоцтва недійсним відмовлено з огляду на застосування судом позовної давності, то підстави для задоволення зустрічного позову також відсутні.

Окрім того, позивач за зустрічним позовом володіє окремо збудованим гаражем в садибі житлового будинку № 15, площею 22,0 кв.м., який розташований по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, разом із тим, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.02.2015 року, нежитлове приміщення (колишній торгівельний зал 25А-2 будинку «Бакалійної лавки 25А») - гараж по АДРЕСА_1 належить Свято-Покровському жіночому монастирю Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві, яке недійсним у встановленому порядку судом не визнавалось.

За таких обставин, в задоволенні зустрічного позову також слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволені первісного, а також зустрічного позовів.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання недійсними свідоцтва про право власності на гараж, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, договору дарування гаражного боксу; усунення перешкод в користуванні власністю та звільнення нежитлового приміщення - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української православної церкви в місті Києві, треті особи: Департамент будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК