АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що з 15 серпня 1992 року перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Вказував, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2012 року шлюб між ними було розірвано.

Посилаючись на те, що за час шлюбу ними було придбане спільне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, стосовно поділу якої вони не можуть прийти згоди, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та залишити право власності на 1/2 частину цієї квартири за відповідачем.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони що з 15 серпня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2012 року шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування у шлюбі, а саме 24 грудня 1996 року, сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, відповідно до укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна на Павлоградській товарній біржі.

Покупцем вказаної квартири зазначена ОСОБА_2 (а.с.36).

Відповідно до довідки КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року за №227 право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 24 грудня 1996 року Павлоградською товарною біржею за р.№12/66 НД.

Реєстрація права власності проведена 25 грудня 1996 року (а.с.41).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 районний суд прийшов висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, придбана з дотриманням порядку, на підставі діючого на той час законодавства, а тому підлягає поділу шляхом визнання по 1/2 частині спірної квартири за кожним з подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.57,58 Конституції України, ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Статтею 47 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

У даному випадку наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається.

Крім того, ст.128 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, передбачено, що право власності на майно у набувача по договору виникає з моменту передачі майна, і на час укладання договорів момент набуття права власності на майно не залежав від моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як зазначено в ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК).

Відповідно до п.п.1,5,6 договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного на Павлоградській товарній біржі 24 грудня 1996 року, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (продавці) продали, а ОСОБА_2 (покупець) придбала спірну квартиру.

Продавець гарантував, що даний об'єкт нерухомого майна знаходиться у справному, придатному для експлуатації стану, до того часу нікому не проданий, не подарований, у спорі та під арештом не знаходиться, та зобов'язувався звільнити зазначену квартиру впродовж 20 днів.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 зареєстроване в КП Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації 25 грудня 1996 року, а 30 березня 2013 року право власності на дану квартиру за ОСОБА_2 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Її право власності ніким не оспорювалось.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року до договорів, що були укладені до 01 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Біржова угода купівлі-продажу від 24 грудня 1996 року носила реальний характер, повністю виконана, зареєстрована належним чином. Реєстрація права власності на підставі даного договору є законною та не оспорювалась.

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги стосовно обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 24 грудня 1996 року, колегія суддів до уваги не приймає, крім того звертає увагу на те, що 25 грудня 1996 року, тобто на наступний день після укладання договору купівлі-продажу на біржі ОСОБА_2 було проведено реєстрацію права власності в БТІ.

Тобто, виникнення права власності у відповідача та реєстрація цього права відбувались у порядку та на підставах діючого на той час законодавства.

Також з паспорту позивача та довідки голови правління ОСББ «Войнової 14» від 09 листопада 2015 року видно, що ОСОБА_3 з 23 січня 1997 року зареєстрований у спірній квартирі та мешкає в цій квартирі до теперішнього часу (а.с.9,10).

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.