Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Раковицька сільська рада Радомишльського району Житомирської області, приватний нотаріус Радомишльського нотаріального округу Житомирської області Ліпіїн Михайло Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою представників ОСОБА_3, ОСОБА_4: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнили, та остаточно просили визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2006 року житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1, оскільки, на їхню думку, цей договір є фіктивним та укладено на вкрай невигідних умовах.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня баба ОСОБА_9 по лінії батька, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка площею 0,25 га та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 Позивачі є єдиними спадкоємцями після смерті баби, звернулися із заявами про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій заведено спадкову справу № 422/11, там дізналися, що зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами набула ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, сплативши 15 тис. грн. Крім того, 02 листопада 2013 року, тобто майже через 2 роки 6 місяців, із відділу Держземагентства у Радомишльському районі Житомирської області надійшла інформація про те, що станом на 31 грудня 2012 року за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель, які розташовані на території Раковицької сільської ради за адресою: АДРЕСА_1. Однак згідно з довідкою із БТІ від 10 серпня 2014 року № 367 станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 14 жовтня 2006 року.

Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу від 14 жовтня 2006 року № 5105 з ОСОБА_5 не укладався, тому він повинен бути визнаний недійсним з моменту укладення.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Підставою недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) при посвідченні угод з'ясовується дієздатність громадян. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Відповідно до ст. 45 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписаний за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Згідно зі ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Разом із тим відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

На підставі наявних у справі матеріалів та положень зазначених норм матеріального та процесуального права, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні указаного позову у зв'язку із недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог, оскільки не встановлено порушень вимог закону під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_5

Зокрема, суд виходив із того, що відповідно до наданих Житомирським державним нотаріальним архівом належним чином завірених копій договорів купівлі-продажу, посвідчених 14 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Ліпіїном М.О. за реєстровим № 5105, у матеріалах архівної справи знаходяться копії правовстановлюючих документів, які були підставою для вчинення угоди, а саме: свідоцтва про право власності на житловий будинок, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, державного акта на право приватної власності на землю, висновку про ринкову вартість земельної ділянки та інші документі.

Також суд виходив із того, що з часу укладення зазначеного договору купівлі-продажу, тобто з 14 жовтня 2006 року, та до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_9 як сторона цього договору - продавець - не оскаржувала договору із підстав укладення під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Доводи позивачів про те, що на теперішній час зазначене спірне будинковолодіння знаходиться у занедбаному стані, а також щодо надання Виконавчим комітетом Раковицької селищної ради Житомирської області різних за змістом довідок щодо того, за ким рахується це будинковолодіння, суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про те, що договір купівлі-продажу носить фіктивний характер, а тому є недійсним.

Разом із тим суд обґрунтовано відхилив доводи представника позивачів ОСОБА_7 про те, що в 2009 році вона знаходилася в цьому будинку і ні про який продаж з боку ОСОБА_9 мова не йшла, зазначивши, що вони нічим, крім її слів, не підтверджуються.

За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що позивачами, які не є стороною правочину, не надано жодного належного та допустимого доказу того, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є недійсним.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, та, переглядаючи справу в апеляційному порядку і залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що визначення сторонами ціни будинку нижче від вартості, визначеної бюро технічної інвентаризації, не може бути доказом існування вкрай невигідних для продавця умов, оскільки така вартість може не відповідати фактичній ринковій ціні та технічному стану будинку на момент продажу; чинним законодавством не передбачено обов'язку покупця користуватися придбаним майном, тому відсутність фактичного вступу у володіння майном, придбаним покупцем, не має правового значення у справі; оскільки сторонами не заявлялися клопотання, то в суду не було підстав для перевірки виконання договору щодо сплати комунальних послуг, допиту як свідків осіб, які складали акт обстеження будинку, встановлення обставини оплати вартості будинку.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213-215 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представників ОСОБА_3, ОСОБА_4: ОСОБА_7 та ОСОБА_8, відхилити.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак