АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/150/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Ткач З. Є.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

третьої особи - Тернопільської районної державної контори

про визнання недійсним договору дарування,

УСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулась з вимогами до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, укладеного між сторонами спору 30.05.07.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є одинокою жінкою похилого віку ( ІНФОРМАЦІЯ_1), ніколи одруженою не була, власних дітей не має. У 2007 році до неї звернувся її племінник ОСОБА_1, який постійно проживає у м. Збаражі Тернопільської області, та запропонував укласти з ним договір довічного утримання, пообіцявши довічно її доглядати, забезпечувати продуктами харчування, давати гроші на придбання ліків, оплачувати обов'язкові платежі за комунальні послуги, піклуватися про стан її здоров'я, а взамін вона повинна була передати йому у власність належний їй житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Ураховуючи вік та стан її здоров'я вона погодилася й 30.05.07 в Тернопільській районній державній нотаріальній конторі в присутності ОСОБА_1 підписала, на її думку, договір довічного утримання з ОСОБА_1 і всі підписані нею нотаріально завірені документи відповідач зразу ж забрав.

Деякий час ОСОБА_1 виконував взяті зобов'язання згідно їх домовленості стосовно неї, однак в подальшому відповідач змінив своє ставлення, перестав надавати її будь-яку допомогу та оплачувати за комунальні послуги за будинок.

У травні 2015 року вона дізналася, що власником будинку є ОСОБА_1 згідно договору дарування від 30.05.07, посвідченого державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Парусовою Г.М. за реєстровим № 1-629.

28.05.15 нею за допомогою адвоката отримано дублікат вказаного договору в нотаріальній конторі.

Ознайомившись з умовами договору вона зрозуміла, що при підписанні договору помилялась стосовно природи правочину та обставин, які мають істотне значення, вважала цей правочин договором довічного утримання, відповідно до якого племінник зобов'язувався здійснювати за нею постійний догляд, а право розпорядження будинком до останнього перейшло б лише після її смерті.

Враховуючи, що наміру укладати договору дарування житлового будинку, який є її єдиним житлом, в неї ніколи не було та, посилаючись на те, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просила визнати даний правочин недійсним та застосувавши наслідки недійсності правочину - повернути їй будинок.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03.11.15 позов задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, укладений 30.05.07 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори за реєстровим №1-629.

Стягнуто з ОСОБА_1. в користь ОСОБА_2 243,60 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із апеляційною скаргою на дане рішення суду звернувся ОСОБА_1, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням матеріального закону, просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю, недоведеністю позовних вимог та пропуском строку позовної давності.

Порушення вбачає в тому, що суд першої інстанції невірно дав аналіз фактичним обставини справи, що в свою чергу послужило невірному вирішенню спору.

Указує, що суд вірно послався на п. 19 Постанову Пленуму ВС України № 9 від 06.11.09. «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсним», однак упустив з виду вимогу про те, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Вважає, що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним, оскільки в основу рішення покладено необізнаність позивача та його помилку щодо природи правочину. У той час як в даному спорі має місце помилка позивача, свідка (з її слів у суді) щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Також зазначає, що пояснення ОСОБА_2 не ґрунтується на доказах у справі і носять непослідовний, протирічивий характер.

Окрім цього, у справі представник позивача, позивач - свідок, інші свідки крім нічим непідтверджених голослівних заяв, не представили будь - яких доказів в заперечення вчинення саме договору дарування.

Зазначає, що судом неправомірно не застосовано строк позовної давності.

У суді відповідач та його представник підтримали вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Представник позивача скаргу не визнав та просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

У силу ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення не відповідає з огляду на таке.

Суд першої інстанції виходив із того, що під час підписання спірного договору позивач мала на меті вчинення договору довічного утримання, однак уклала договір дарування, а тому вважав, що відбулася помилка щодо природи правочину, яка має істотне значення, так як позивач є особою похилого віку й не зрозуміла правової природи вчиненого нею правочину та настання його наслідків.

Окрім цього, суд не застосував строків позовної давності, зазначивши, що про порушене право позивач дізналася лише у травні 2015 року, а тому вказаний строк не порушений, й зазначив, що відповідачем порушено процесуальний порядок подачі клопотань про застосування строку позовної давності, так як воно було заявлене у судових дебатах.

Із даними висновками колегія суддів не погоджується з врахуванням наступного.

Установлено, що 30.05.07 між дарувальником ОСОБА_2 та обдаровуваним ОСОБА_1 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, згідно з яким позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 /надалі «Договір»/.

Правовстановлюючим документом права власності позивача ОСОБА_2 на об'єкт дарування виступало реєстраційне посвідчення, видане 06.03.96 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, реєстраційний № 809, та договір дарування, посвідчений нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальною контори 17.02.96.

Судом установлено, що за вказаним договором від 17.02.96 ОСОБА_2 отримала в дар даний будинок із надвірними будівлями від матері -ОСОБА_5 (а.с. 53).

Аналізуючи оспорюваний Договір дарування, апеляційна інстанція встановила, що він відповідає усім вимогам, які ставляться щодо умов договору.

У силу ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із п. 10 Договору, сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

Пунктом 12 Договору закріплено, що за своєю природою договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Із огляду на доводи ОСОБА_2, викладені в позовній заяві щодо помилки у правовій природі Договору, та зазначених пунктів Договору судова колегія приходить до висновку про їх безпідставність.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

По формі оспорюваний договір відповідає вимогам цивільного законодавства (ст.ст. 205, 209 ЦК) й нотаріусом зазначено про те, що він підписаний сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

При оцінці волевиявлення позивача до укладення спірного правочину колегія суддів виходила із добросовісності виконання обов'язків нотаріусом, як представником держави, на якого покладено функцію посвідчення правочинів.

Статтею 1 Закону України «Про нотаріат» в редакції, яка діяла на момент укладення Договору, передбачалося, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У відповідності до ст. 5 даного Закону (в редакції на момент укладення Договору) нотаріус зобов'язаний:

- здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги;

- сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду;

- зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій;

- відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам.

У суді представник третьої особи зазначила, що при укладенні договорів дарування фізичними особами нотаріус у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України з'ясовує дійсні наміри сторін до укладення даного правочину й у випадку невідповідності намірів роз'яснює, який саме правочин слід укладати.

Так, у відповідності до п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України № 20/5 від 03.03.2004 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» /надалі «Інструкція»/ нотаріуси зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів правочинів і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних правочинів вимогам закону і дійсним намірам сторін.

У процесі розгляду справи ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не здобуто доказів про наміри ОСОБА_2 30.05.07 укласти із відповідачем договір довічного утримання.

Судова колегія виходила із наступного:

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Тобто, наміри позивача на укладення договору довічного утримання та його зміст повинні визначити взаємні права та обов'язки його сторін.

Одним із основних обов'язків набувача є надання відчужувачу належного догляду. Сторони договору самостійно визначають в договорі розмір, обсяг і періодичність надання матеріального забезпечення, види і зміст догляду, а також ступінь конкретизації цих умов.

Матеріальне забезпечення може полягати як у грошовому, так і натуральному утриманні (придбання продуктів харчування, одягу, ліків та інших предметів першої необхідності).

Із показів ОСОБА_2, допитаної судом першої інстанції в якості свідка, не встановлено, які ж саме обов'язки повинен був нести відповідач щодо її довічного утримання.

Остання лише вказала, що не розуміла, який саме правочин укладала 30.05.07, пославшись на те, що є неграмотною (закінчила лише 1 клас школи).

У силу ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачем не надано жодного доказу у підтвердження своєї неграмотності, а тому судова колегія критично оцінює ці доводи свідка й не приймає їх до уваги.

При цьому, враховувалася зацікавленість сторони спору (позивача) саме у таких показах з метою доведення належності такого доказу, як покази свідка.

У своїх показах вказаний свідок зазначила, що впродовж нетривалого часу відповідач надавав їй допомогу, не уточнивши яку саме, а останніх 3-4 роки узагалі не надає жодної допомоги. Вказала, що вже 4 роки їй допомагає сусідка.

Частиною 2 ст. 749 ЦК України передбачено що, якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Із спором про зміну умов утримання позивачка не зверталася, а також нею не ставилося питання про розірвання договору (як стверджує позивач, договору довічного утримання) у відповідності до ст. 755 ЦК України.

Указані обставин свідчать про те, що на момент укладення оспорюваного договору позивачка не мала волевиявлення до укладення договору довічного утримання.

Дії останньої після укладення оспорюваного договору в проміжок часу між датою укладання та зверненням із позову до суду не вказують на те, що у відповідача виникли обов'язки по утриманню і догляду останньої.

Аналізуючи покази усіх допитаних свідків, судова колегія приходить до переконання, що причиною спору про визнання спірного правочину недійсним є не помилка позивача щодо природи його укладення, а виниклий у 2014 -2015 роках сімейний спір навколо будинку, подарованого відповідачу.

Установлено, що відповідач є племінником ОСОБА_2, постійно зареєстрований за вказаною адресою із 06.04.07.

Останній у судовому засіданні вказав, що проживав у подарованому будинку із народження, так як це є його батьківщиною, з моменту дарування позивачем будинку періодично проживав у ньому, так як його сім'я фактично знаходиться у м. Збараж Тернопільської області, й з 2014 року через скандали, що влаштовувалися позивачем та їх родичами позбавлений такої можливості. Зазначив, що із моменту укладення Договору й по 2014 рік самостійно ніс усі витрати по утриманню будинку, а в подальшому лише передавав позивачу кошти для сплати усіх комунальних платежів.

Доказів у спростування даних тверджень позивачем не надано.

Відповідно до паспорта громадянина України ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. В.Березовиця Тернопільського району Тернопільської області.

Згідно із довідкою, виданою Великоберезовицькою селищною радою від 13.05.2014 року остання зареєстрована та проживає в будинку АДРЕСА_1 і є одинокою.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказувала, що на момент укладення Договору вона за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Доказів у підтвердження даних доводів позивач не надала.

Твердження позивача про те, що відповідач схилив її до укладення договору й, що після його укладення забрав усі правовстановлюючі документи й вона не мала примірника договору судова колегія оцінює критично та не бере їх до уваги, так як вони доводяться зацікавленою у спорі стороною й не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, у відповідності до п. 37 Інструкції, яка була чинною на момент укладення Договору, документи, у яких викладено зміст правочинів, що посвідчуються в нотаріальному порядку, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса, а інші, що мають силу оригіналу, видаються сторонам.

Усі примірники підписуються учасниками правочину. Посвідчувальний напис вчиняється на всіх примірниках правочину.

На бажання учасників правочину кожному з них видається по одному примірнику, про що зазначається у тексті договору.

Пунктом 22 Договору передбачено, що він укладений у двох примірниках, один з яких залишився у справах нотконтору (третьої особи), а інший призначається для обдаровуваного (відповідача).

Із цього слідує, що в момент підписання Договору позивач не висловлювала бажання отримати примірник договору.

Із огляду на вказані обставини апеляційна інстанція приходить до висновку щодо неспроможність доводів позивача про те, що взнала про договір дарування лише у травні 2015 року, отримавши його копію від третьої особи на вимогу представника, а тому не пропустила строків позовної давності із зверненням із позовом про визнання Договору недійсним.

Слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Із позовом про визнання Договору від 30.05.07 недійсним позивач звернулася до суду 18.06.15, через 8 років та 20 днів.

Загальна позовна давність передбачена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Із позовної заяви прослідковується, що відповідач лише деякий час виконував взяті на себе обов'язки згідно домовленостей щодо ОСОБА_2, а із її показів в якості свідка, що понад 3-4 роки не виконує їх.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача у судових дебатах зроблено заяву про застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції зазначив, що сторона спору (відповідач) заявила про це клопотання в порушення вимог процесу.

Даний висновок суду є помилковим.

Так, у відповідності до ч. 8 ст. 193 ЦПК України, під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

Тобто, стороною відповідача правомірно заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Із огляду на те, що позивач могла дізнатися про порушене своє право щодо помилки в укладені Договору, про що свідчать наявні в матеріалах докази, тому остання пропустила строк позовної давності щодо звернення із таким позовом до суду.

Однак, апеляційна інстанція вважає, що з огляду на вищенаведені доводи у задоволенні позову слід відмовити не за пропуском строку позовної давності, а за його безпідставністю так як позивач не довела, що Договір був укладений під впливом помилки.

Навпаки, остання була обізнана з правовою природою Договору, так як за аналогічним договором дарування від 17.02.96 отримала в дар згаданий будинок від своєї матері ОСОБА_5

Тому, рішення суду слід скасувати й, у відповідності до ст. 309 ЦПК України, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених вимог, так як відсутні підстави для застосування ст. 229 ЦК України.

Судова колегія враховувала роз'яснення, викладені у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», згідно із якими відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішенням суду першої інстанції знівельовано роль нотаріуса при посвідченні Договору й використано лише доводи зацікавленої сторони щодо визнання його недійсним, оскільки законодавством саме на нотаріуса покладено обов'язок встановити під час посвідчення правочину волевиявлення особи щодо його предмету й судом не здобуто доказів того, що саме на момент укладення оспорюваного Договору позивач мала на меті укласти договір довічного утримання.

Слід зазначити, що суд першої інстанції послався на правові позиції, викладені у постановах ВС України від 19.03.14 у справі № 6-9цс14 та від 18.06.14 у справі № 6-69цс14, згідно із якими слід зазначити, що суд першої інстанції послався на правові позиції, викладені у постановах ВС України від 19.03.14 у справі № 6-9цс14 та від 18.06.14 у справі № 6-69цс14, згідно із якими відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Судова колегія, враховуючи вимоги ст. 360-7 ЦПК України, як на підставу відступлення від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України в зазначених справа, вважає за необхідне вказати, що мотивами для цього є відсутність доказів того, що саме на момент укладення Договору позивач мала на меті укласти договір довічного утримання. Обставини спорів, які розглядалися ВС України, не є аналогічними даному спору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року скасувати.

Постановити нове рішенням, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третьої особи - Тернопільської районної державної контори про визнання недійсним договору дарування.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович