Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач - Карташов О.Ю,
Справа № 415/6568/15-ц
Провадження № 22ц/782/17/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року березня «16» дня Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Лисичанського міського суду Луганської області від 9 грудня 2015 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» (ПАТ «Алчевський металургійний комбінат») про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Зазначав, що він працював на ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» з 2002 року на посаді інженера - електронника 3 категорії до 30.06.2015 року коли його було звільнено з роботи відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Вважаючи звільнення незаконним, позивач просив суд задовільнити позовні вимоги, посилаючись на то, що ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» знаходиться на території самопроголошеної, невизнаної «ЛНР», але фактично працює за законодавством України. В травні 2015 року, внаслідок активізації проведення бойових дій позивач побоювався за своє життя, написав заяву про надання йому відпустки за свій рахунок з червня 2015 року на 30 днів, на період - 01.06.2015 р. по 30.06.2015 р. яку підписав керівник ІВЦ Костюк С.М. Також він написав заяву на липень 2015 р. тривалістю 30 днів, яку залишив у безпосереднього керівника Панасова О.М., останній пообіцяв подати заяву на підпис після закінчення першої відпустки, але заяву про відпустку не підписав, внаслідок чого позивача звільнили за прогул.

Звільнення його за прогул не відповідає діючим нормам законодавства, проведено без отримання згоди профспілкової організації, суперечить рекомендаціям викладеним у листах Міністерства Соціальної Політики України.

У зв'язку з незаконним звільненням, адміністрація відповідача зобов'язана виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2015 року по 05.10.2015 року в сумі 2433,63 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 9 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 звільненим з посади інженера-електронника 3-ї категорії бюро технічної і системної підтримки корпоративної-інформаційної системи ІВЦ Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» з 21 серпня 2015 р. на підставі ст.40 п.4 КЗпП України прогул без поважних причин.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» судові витрати в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції через порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалення рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу № 238/к від 18 серпня 2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу в ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» на посаду інженера - електронника 3 категорії бюро технічної та системної підтримки корпоративної - інформаційної системи інформаційно - обчислювального цеху.

Відповідно до наказу «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» від 09.06.2015 року № 332/к, ОСОБА_2 надано відпустку на 30 календарних днів з 2 червня 2015 року по 30 червня 2015 року включно.

Наказом № 252/к від 21 серпня 2015 року ОСОБА_2 - інженера - електронника 3 категорії бюро технічної та системної підтримки корпоративної - інформаційної системи інформаційно - обчислювального цеху, було звільнено з 30 червня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 01.07.2015р. по теперішній час.

Вирішуючи спір, місцевий суд виходив з того, що звільнення позивача є законним і обґрунтованим, бо він дійсно був відсутній на робочому місці без поважних причин з 1 липня 2015 р. по день винесення наказу про звільнення, тобто по 21 серпня 2015 р.

Суд не прийняв посилання позивача на нібито небезпеку для його життя чи/та здоров'я у м. Алчевську внаслідок активізації бойових дій, у зв'язку з чим він нібито був вимушений виїхати з м. Алчевська.

Ведення будь-яких бойових дій на території м. Алчевська у травні-серпні 2015 р. спростовується поясненнями представника відповідача та показаннями свідків, які мешкають у м. Алчевську, наказом відповідача № 243 від 19.06.2015 р. по підприємству про зняття з консервації для введення в експлуатацію аглодоменного виробництва, довідками про чисельність працівників та обсягах фактичного виробництва у травні-серпні 2015 р., картами про стан бойових дій на Сході України у серпні-вересні 2015 р. порівняно з серпнем 2014 р.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, ухвалене у справі судове рішення, зазначеним вимогам закону не відповідає.

Згідно ст. 10 ЦПК України, обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», - пункт 22, - у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Пункт 24, - при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір із працівником у разі прогулу без поважних причин: у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, в тому числі безперервно або сумарно.

Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст. 147 КЗпП передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності накладанням такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Процедура звільнення за прогул має враховувати не лише загальні правила і порядок звільнення працівників (частина перша ст. 47, ст. 116 КЗпП), але й правила і порядок звільнення працівників з ініціативи роботодавця (ст. 43 КЗпП), а також строки застосування, правила та порядок накладання, оголошення дисциплінарних стягнень (ст. 147, ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП), а саме :

- звільнити працівника за прогул має право тільки орган (посадова особа), якому надано право приймати цього працівника на роботу;

- звільнити працівника за прогул можна лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу;

- звільнити працівника за прогул можна безпосередньо після здійснення прогулу, але:

1) не пізніше місяця після виявлення цього прогулу;

2) не пізніше шести місяців з дати здійснення прогулу;

3) не пізніше одного місяця з дня отримання згоди профспілкового органу на звільнення.

Із змісту зазначених норм діючого законодавства та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України допускається лише за наявності вини працівника.

ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем ПАТ «Алчевський металургійний комбінат».

Відповідно до положень статті 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Матеріалами справи встановлено, що ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», як за станом на 2015 рік, так і на даний час фактично розташоване у місті Алчевську, по вулиці Шмідта, 4.

До того ж, встановлено, що робоче місце позивача ОСОБА_2, як інженера - електронника 3 категорії бюро технічної та системної підтримки корпоративної - інформаційної системи інформаційно - обчислювального цеху, до 30 червня 2015 року знаходилося і на час вирішення цього спору судом знаходиться, за місцем розташування ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», а саме, у місті Алчевську, по вулиці Шмідта, 4.

Так, антитерористична операція розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період із 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

Згідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», місто Алчевськ включено до зазначеного переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з додатком зазначеного переліку, місто Алчевськ Луганської області відноситься до населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Крім того, місто Алчевськ розташовано на території, підконтрольній незаконним озброєним формуванням самопроголошеної, невизнаної «ЛНР».

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тому неможливість виконувати трудові функції на території, що контролюється терористами, з причини реальної загрози життю працівника є беззаперечною поважною причиною відсутності на роботі.

Конвенція № 155 про безпеку й гігієну праці та виробниче середовище, яка застосовується до всіх працівників охоплених галузей економічної діяльності, відповідно до ст. 13 гарантує працівнику, який залишив робочу ситуацію, яку він мав достатні підстави вважати такою, що становить безпосередню й серйозну небезпеку для його життя або здоров'я, захист від неправомірних наслідків згідно з національними умовами та практикою.

Згідно з пунктом "f" ст. 19 Конвенції працівник без зволікання повідомляє своєму безпосередньому начальнику про будь-яку ситуацію, яку він має достатні підстави вважати такою, що становить безпосередню й серйозну небезпеку для його життя або здоров'я, доти, доки роботодавець не вжив заходів для її усунення, якщо необхідно, роботодавець не може вимагати, щоб працівники повернулися до робочої ситуації у випадках, коли зберігається пряма й серйозна небезпека для життя чи здоров'я.

За Положенням про Міністерство праці та соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 30 серпня 2000 року № 1035/2000 Міністерство праці відповідно до покладених на нього завдань проводить інформаційно-роз'яснювальну роботу з питань, що входить до його компетенції.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно листа Міністерства Соціальної політики від 08.07.2014 р. N 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються у таких районах» працівники, які не виходять на роботу у зв'язку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у зв'язку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі «прогул».

Таким чином, відсутність на роботі позивача була зумовлена необхідністю збереження життя та здоров'я, а тому є поважною, у зв'язку з цим, за таким робітником зберігається робоче місце та посада.

Згідно пункту 18 статті 25 Закону України «Про відпустки» (з відповідними змінами та доповненнями), відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку працівникам на період проведення антитерористичної операції у відповідному населеному пункті з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП ) стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Отже, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Таким чином, факт знаходження позивача 30.06.2015 року у відпустці, унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від виконання та відповідальності за їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП з працівниками, що є членами первинної профспілкової організації, розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, можна лише за попередньою згодою профспілки.

Згода на звільнення позивача на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин, була надана, згідно виписки з протоколу № 15 розширеного засідання цехового комітету ІВЦ, профспілковою організацією 19 серпня 2015 р.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що з наказу про звільнення позивача від 21 серпня 2015 р. та трудової книжки вбачається, що він був звільнений з 30 червня 2015 р. Однак цей день був останнім днем відпуски позивача, окрім того, звільнення з дати, що передує даті надання згоди на звільнення, є протиправним.

Тому суд частково задовольнив позов, змінюючи дату звільнення позивача з 30 червня 2015 р. на 21 серпня 2015 р.

Проте, суд, правильно визнавши дії відповідача протиправними, дійшов до хибного висновку щодо зміни дати звільнення позивача, так, останній не пред'являв позовні вимоги про зміну дати звільнення, суд не мав законних підстав для внесення змін до наказу адміністрації відповідача.

Таким чином, звільнення позивача відбулося з порушенням його трудових прав, вимоги щодо поновлення на роботі підлягають задоволенню, а тому, наказ № 252/к від 21 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 - інженера - електронника 3 категорії бюро технічної та системної підтримки корпоративної - інформаційної системи інформаційно - обчислювального цеху, з 30 червня 2015 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 01.07.2015р. по теперішній час, є незаконним, підлягає скасуванню адміністрацією відповідача.

Згідно із ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, адміністрацією відповідача надані довідки про розмір середньогодинної заробітної плати - 23,47 грн. та середньоденної заробітної плати - 187,76 грн.

Отже, під час здійснення розрахунку суми, що підлягає стягненню, колегія суддів виходить з наступного:

середньоденна заробітна плата складає - 187,76 грн.;

день звільнення 30.06.2015 року є останнім днем відпустки, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється з 01.07.2015 року;

кількість робочих днів, за п'ятиденним графіком роботи, становить - 2015 рік: липень - 23, серпень - 20, вересень - 22, жовтень - 21, листопад - 21, грудень - 23, 2016 рік - січень - 19, лютий - 21, березень - 10, а всього час вимушеного прогулу - 180 днів.

За таких обставин середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає: 180 х 187,76 = 33796 гривні 80 копійок, що розраховується, виходячи з суми без утримання податків й інших обов'язкових платежів.

Щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у абз. 1, 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно з абз. 1 п. 13 зазначеної постанови Пленуму відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів вважає, що відповідач своїми діями щодо незаконного звільнення позивача у період проведення антитерористичної операції на території м. Алчевська завдав душевних страждань останньому, що полягає у створені умов, за яких для зберігання робочого місця, позивачу необхідно виконувати трудові обов'язки у ситуації, коли зберігається пряма й серйозна небезпека для життя чи здоров'я, тому доходить до висновку про наявність вини у діях відповідача та задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 гривень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, - підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки до висновків, щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов внаслідок порушення та неправильного застосування норм матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Порядок сплати, розмір судового збору визначається у відповідності з Законом України «Про судовий збір», який набрав чинності з 01 листопада 2011 року, поточна редакція від 01.09.2015 року.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за подання позову майнового характеру для фізичної особи становить 1 відсотка ціни позову, але не менше 0.4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру для фізичної особи становить 0.4 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата на 01 січня 2016 року становить 1378 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102 гривні 40 копійок, що є пропорційним до задоволеної частини вимог, оскільки позов судом задоволено частково.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області, ~

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~ задовольнити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 9 грудня 2015 року ~ скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ~ задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді інженера - електронника бюро технічної та системної підтримки корпоративної - інформаційної системи інформаційно - обчислювального цеху Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Алчевський металургійний комбінат» на користь ОСОБА_2 суму заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів в розмірі 33796 гривні 80 копійок, у відшкодування моральної шкоди суму - 5000 гривень та на користь держави судовий збір в розмірі 1102 гривні 40 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: