СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/2161/16
ун. № 759/1670/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Семаніва Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову,

В С ТА Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Заяву про забезпечення позову до суду було подано 02.03.2016 року

В провадження головуючого судді зазначена заява про забезпечення позову була передана 09.03.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, вдень її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, в тому числі й на стадії апеляційного провадження. Питання про забезпечення позову вирішує суддя одноособово або суд у судовому засіданні (залежно від стадії розгляду справи) в день надходження заяви.

Слід вказати, що така ж позиція викладена і в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 року за № 10-72/0Є4-13.

Отже, з огляду на викладене, подана заява про забезпечення позову підлягає розгляду без участі сторін.

Вивчивши позовної заяви, заяви про забезпечення позову, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Одним із видів забезпечення позову, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України, є накладення арешту на майно.

У п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Представник позивачів просить в забезпечення вказаного позову накласти арешт накладення арешту на автомобілі: Газ (модель 330202-01, рік випуску 2006, дата реєстрації 29.07.2014 року, об'єм двигуна 2464), Ман L2000 ( рік випуску 2005, дата реєстрації 29.05.2013, об'єм двигуна 4580), земельну ділянку площею 3,1363 га, кадастровий номер НОМЕР_3, інше майно ("Шкода СуперБ, державний номерний знак НОМЕР_1 ( VIN-код НОМЕР_2) та рахунки, що належить відповідачу ОСОБА_2 з підстав недопущення продажу майна, що, на думку заявника зробить неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими вимогами.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття судом обраних позивачем заходів забезпечення позову, оскільки за відсутності даних про вартість вказаних автомобілей, земельної ділянки, крім того не зазначено, на які саме рахунки заявник хоче накласти арешт, суд не вбачає можливим вирішити питання про співмірність арешту цього майна з заявленими вимогами у розмірі 94 630,07 грн. із яких 50 000 грн. - моральна шкода, що може мати наслідком невиправдане обмеження прав відповідача як власника щодо розпорядження своїм майном.

Також, позивачем необґрунтовано та не доведено обставин необхідності вжиття судом таких заходів, зокрема щодо утруднення або неможливості виконання рішення суду у справі у разі невжиття таких заходів. Зокрема відсутні дані, які б вказували на неможливість виконання рішення суду за рахунок грошових коштів чи іншого рухомого майна відповідача, чи про вчинення відповідачем дій щодо зменшення своїх активів, відчуження майна та грошових коштів, за рахунок яких можливо виконання рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність достатніх даних вважати, що обраний позивачем захід забезпечення позову є співмірним із заявленими вимогами і його невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення вимог позивача.

Відтак, заява задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст.151-152, ст.153, ст.210, ст.293 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала суду першої інстанції щодо забезпечення позову може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня проголошення, а особами у справі, які не були присутні при її проголошенні, з дня отримання копії ухвали Апеляційному суду міста Києва через Святошинський районний суд м.Києва.

Суддя Ю.В. Семаніва