У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Закропивного О.В.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Фастівської міської ради Київської області, треті особи: Держземагенство у Фастівському районі Київської області, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження із суміжними землевласниками (землекористувачами), зобов'язання затвердити землевпорядну документацію, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Фастівського міськрайсуду Київської області від 31 травня 2011 року за позивачами визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_11

Будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,11 га і між співвласниками будинку склався порядок користування землею.

Інші співвласники будинку - ОСОБА_8, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 скористались своїм правом на приватизацію землі, що перебувала у їх користуванні та отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

18 квітня 2014 року рішенням Фастівської міської ради № 4/19-LІІ-VІ позивачам надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0167 га та ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,0017 га за адресою: АДРЕСА_1, а також надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок у власність.

03 липня 2014 року до даного рішення Фастівської міської ради було внесено зміни - надано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дозвіл на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства на земельній ділянці площею 0,0170 га по АДРЕСА_1 та дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення землі у власність.

З метою виготовлення технічної документації із землеустрою та складання проекту позивачі звернулися з письмовою заявою до землевпорядної організації. Відповідно до інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками проект землеустрою повинен містити в собі акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, який підписується нами, представником землевпорядної організації та власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Посилаючись на те, що на прохання позивачів підписати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, суміжні землевласники ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 відмовились поставити підписи, що позбавляє їх можливості належним чином оформити землевпорядну документацію, позивачі просили суд визнати за ними право на приватизацію спірних земельних ділянок без погодження меж із суміжними землевласниками; зобов'язати Фастівську міську раду розглянути питання про затвердження землевпорядної документації.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0167 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,0170 га за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, без погодження меж суміжними землевласниками.

Зобов'язано Фастівську міську раду розглянути питання про затвердження землевпорядної документації, а саме: проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,0170 га та технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0167 га за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року скасовано рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2015 року.

Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2011 року за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_11

Право власності на дану частину будинку за позивачами 07 червня 2012 року зареєстровано в КП КОР «Фастівське МБТІ».

Будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,11 га і між співвласниками будинку склався порядок користування землею.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться в тому числі у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Стаття 118 ЗК України передбачає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно рішення Фастівської міської ради № 4/19-LІІ-VІ від 18 квітня 2014 року позивачам надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0167 га та ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,0017 га за адресою: АДРЕСА_1 та дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок у власність.

Так, 03 липня 2014 року рішенням Фастівської міської ради № 21/24-LІV-VІ внесено зміни до рішення № 4/19-LІІ-VІ від 18 квітня 2014 року, а саме п. 30 додатку викладено в наступній редакції: «Дати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дозвіл на розробку проекту землеустрою для ведення особистого селянського господарства площею 0,0170 га в АДРЕСА_1 за рахунок земель комунальної власності (категорія земель - землі сільськогосподарського призначення).

Судами попередніх інстанцій установлено, що з метою виготовлення технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та з метою виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за тією ж адресою позивачі звернулися з письмовою заявою до землевпорядної організації фізичної особи-підприємця ОСОБА_14

Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року № 376, проект землеустрою повинен містити в собі акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, який підписується заявниками, представником землевпорядної організації та власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Установлено, що на прохання позивачів суміжні землевласники ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 відмовились підписати відповідний акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) також повинна містити в собі акт прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Як установлено, на прохання позивача ОСОБА_6 підписати указаний акт, суміжний землевласник ОСОБА_8 від підпису в акті відмовився.

Судами установлено також, що ОСОБА_6 неодноразово зверталась до Фастівської міської ради щодо розв'язання земельного спору.

Листом № М.35.296.4 від 13 березня 2015 року Фастівська міська рада повідомила позивача про те, що було здійснено комісійне обстеження та надано позивачам копію акту. Згідно з актом комісійного обстеження позивачам роз'яснено право звернутися до сусідів для підписання акту, а в разі відмови звернутися до суду з питанням визначення та відновлення спільних меж землекористування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що через відмову суміжних землевласників від підписів в актах прийому-передачі межових знаків на зберігання землевпорядна організація не має можливості закінчити роботи та передати землевпорядну документацію на затвердження до Фастівської міської ради. У зв'язку із тим, що ОСОБА_6 неодноразово зверталась до Фастівської міської ради з метою розв'язання земельного спору, однак указаним органом місцевого самоврядування спір між землевласниками суміжних земельних ділянок вирішено не було, суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позов.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачі невірно визначили суб'єктний склад сторін у даній справі, а суд першої інстанції допустив неповноту з'ясування обставин справи та дійшов висновків, які фактичним обставинам справи не відповідають.

Проте, повністю з указаними висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із позовом до органу місцевого самоврядування, позивачі, посилаючись на відмову суміжних землевласників підписати акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, просили суд визнати за ними право на приватизацію спірних земельних ділянок без погодження меж із суміжними землевласниками та зобов'язати Фастівську міську раду розглянути питання про затвердження землевпорядної документації.

Відповідно до ч. 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Вимоги указаної норми права пов'язують необхідність вирішити земельний спір в судовому порядку із наявністю відмови, зокрема, органу місцевого самоврядуванні передати земельну ділянку у власність.

Згідно листів Фастівської міської ради Київської області від 25 листопада 2014 роту та від 13 березня 2015 року спірне питання було розглянуто органом місцевого самоврядування, однак ним не вирішено і рекомендовано ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернутись до сусідів для підписання акту погодження меж земельної ділянки, а в разі відмови суміжних землекористувачів від підписання акту погодження меж і для вирішення питання користування земельною ділянкою рекомендовано звернутись із відповідною заявою до суду.

Також позовні вимоги обґрунтовано положеннями ст. 152 ЗК України, згідно з якими власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання прав, застосування інших, передбачених законом способів.

Згідно з ч.2 ст. 159 ЗК України земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. У разі відсутності однієї з сторін при першому вирішенні питання і відсутності офіційної згоди на розгляд питання розгляд спору переноситься.

Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також щодо розмежування меж районів у містах.

Позивачі звернулись до суду за відновленням прав, які останні вважають порушеними, шляхом визнання за ними права на приватизацію спірних земельних ділянок без погодження меж із суміжними землевласниками та зобов'язання відповідного органу місцевого самоврядування розглянути питання про затвердження землевпорядної документації.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту може бути порушення, невизнання або оспорення відповідного суб'єктивного права.

Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а положеннями ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі, що також є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, суд має встановити фактичні обставини, які склалися між сторонами, всебічно, повно і об'єктивно дослідити наявні у справі доказів, а також надати оцінку доводам та запереченням сторін справи та обґрунтувати чи порушено, оспорено або не визнано права позивачів, які дії/бездіяльність відповідача перебувають у причинному зв'язку із таким порушенням, оспоренням чи не визнанням та у зв'язку із такими установленими обставинами вирішити спір.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу, не врахував указаних вимог норм матеріального та процесуального права і, вийшовши за межі позовних вимог, обмежився висновком про те, що позивачі невірно визначили суб'єктний склад сторін у даній справі, а суд першої інстанції не встановив дійсні обставини справи. При цьому, суд апеляційної інстанції належним чином не встановив тих обставин, які є визначальними для правильного вирішення спору, зокрема не з'ясував, чи порушено, оспорено або не визнано права або інтереси позивачів, ким вчинено такі порушення та які цивільно-правові засоби слід застосувати для забезпечення цивільних прав позивачів.

Оскільки судом апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик