Справа № 309/5741/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді: Куцина М.М.

суддів: Бисаги Т.Ю., Фазикош Г.В.

при секретарі: Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засідання справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Хустського районного суду від 21 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 Оттіло до Хустської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права забудовника та права введення в експлуатацію будинку, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 предявив до Хустської міської ради, ОСОБА_2 позов про визнання права забудовника та права введення в експлуатацію гаража в дворі будинку №37 по вул. Жайворонковій, 37 у м.Хуст.

Позивач зазначав, що з 1990 року він зареєстрований та разом зі своєю сімєю проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. За усною домовленістю з власником земельної ділянки починаючи з 2010 року, на підставі рішення виконавчого комітету Хустської міської ради №225 від 27.04.2010 року, яким відповідачці ОСОБА_3 надано на проведення будівельних робіт на земельній ділянці, яка їй належить на праві власності на продовження будівництва з гаражем з надбудовою на них господарських приміщень та зобовязано ОСОБА_2 виготовити проектну документацію. Він продовжив самовільно розпочате будівництво гаража з надбудовою над ним господарських приміщень.

Через родинний конфлікт відповідачки ОСОБА_2, власник земельної ділянки, відмовляється визнати його забудовником гаража у дворі будинку №37 по вул.Жайворонковій, 37 м.Хуст.

Позивач посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи просив суді першої інстанції визнати його забудовником будівництва житлового будинку у дворі будинку №37 по вул. Жайворонковій , 37 у м. Хуст на земельній ділянці відповідачки ОСОБА_2 та визнати за ним право введення в експлуатацію цієї забудови.

Рішенням Хустського районного суду від 21 січня 2016 року позов ОСОБА_1 Оттіло задоволено. Визнано за ОСОБА_1 Оттіло права та обовязки забудовника житлового будинку у дворогосподарстві №37 по вул.Жайворонкова в м.Хуст Закарпатської області, розташованого на земельній ділянці ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 Оттіло право введення в експлуатацію даного будинку.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким у вимогах ОСОБА_1. відмовити повністю. Вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Окрім того, суд неправильно застосував матеріальний закон.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою і не надав оцінки тому, що представники відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов та обставини, на які посилався позивач, як обгрунтування своїх поховних вимог, не визнали. Крім того, суд не надав належної оцінки тому, що заява про визнання позову, яка нібито надійшла від ОСОБА_2, відмітки канцелярії суду про її реєстрацію не містить, сама ОСОБА_2 у судовому засіданні присутньою не була, її представники такої заяви не подавали, факт визнання нею позову заперечували. Крім того, ухвалюючи рішення, судом першої інстанції порушено норми ст. 413 ЦК України.

Представники відповідача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі.

Представник позивача вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 Оттіло, суд першої інстанції виходив з усної домовленості сторін спору та положень ст.41 Конституції України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Позивач звернувся до суду за захистом свого права, як забудовника, та визнання в судовому порядку за ним права введення в експлуатацію гаража з надбудовою над ним господарських приміщень на земельній ділянці по вул.Жайворонкова, №37 , м.Хуст.

На підтвердження правомірності своїх вимог ОСОБА_1 надав наступні письмові докази: копію рішення №225 виконавчого комітету Хустської міської ради від 27.04.2010 року про надання ОСОБА_2 містобудівних умов обмеження забудови земельної ділянки, копію проекту індивідуального гаража з надбудовою над ним господарських приміщень, забудовник ОСОБА_2, та копії квитанцій про сплату будівельних матеріалів.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з усної домовленості сторін спору та положень ст.41 Конституції України.

Разом з цим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 413 ЦК України право на користування земельною ділянкою виникає на підставі договору.

Статтею 413 ЦК України встановлюються також вимоги щодо однієї з істотних умов договору суперфіцію, а саме: строку дії договору, упродовж якого землекористувач може використовувати чужу земельну ділянку для забудови. Зокрема, договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для спорудження об'єктів промисловості, соціально-культурного та побутового призначення, житлового фонду, інших споруд і будівель може бути укладений між власником земельної ділянки і землекористувачем на визначений або не визначений строк (безстроково).

Відповідно до ст.102-1 Земельного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Важливою ознакою прав на чужі речі є визначення їх закритого переліку виключно законом (numerus clausus). Оскільки ці права є абсолютними, тобто встановлюють обов'язок для невизначеного кола осіб, такі особи повинні бути поінформовані про зміст і види цих прав.

Договір про суперфіцію укладається в письмовій формі (вимога щодо нотаріального посвідчення законом не передбачена). Необхідність додержання письмової форми випливає із ст. ст. 206 та 208 ЦКУ, а також необхідності державної реєстрації договору, передбаченої ст. ст. 182, 210 ЦКУ (див. також ст. 202 ЗКУ, Закон України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з ч.5 цієї ж статті укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, інші речові права відповідно до закону; та інші обтяження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою вул.Жаворонкова, 37, м.Хуст. Право власності посвідчено свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок, виданим Хустським міським відділом комунального господарства 10 лютого 1968 року на підставі рішення виконкому Хустської міської Ради депутатів трудящих № 22 від 25 січня 1968 року. За рішенням Хустської міської ради від 29 жовтня 2004 року №650 ця земельна ділянка передана ОСОБА_2 у власність. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЗК №018745.

Інших документів на підтвердження існування правовідносин між позивачем та відповідачами матеріали справи не містять.

Судова колегія не може взяти до уваги письмову заяву відповідачки ОСОБА_2 від 26 листопада 2015 року про визнання нею позову, оскільки суд першої інстанції прийнявши її заяву про визнання позову, допустився порушення порядку визнання позову відповідачем, передбаченого ст. 174 ЦПК України ( а. с. 41).

Оскільки позивач, в установленому законом порядку, права забудовника та права введення в експлуатацію не набув, колегія, у відповідності до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, відмовляє у вимогах позивача, адже захисту підлягає лише порушене право.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував норми матеріального права, які регулювали спірні правовідносини виникнення, та захистив неіснуюче право позивача на забудову та введення в експлуатацію.

Викладене вище в силу вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 21 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 Оттіло до Хустської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права забудовника та права ведення в експлуатацію відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ впродовж двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: