У Х В А Л А

19 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня

2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня

2013 року й 20 жовтня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та його поділ,

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1; нежиле приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_2; нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3; нежиле приміщення розташоване за адресою: АДРЕСА_4; нежиле приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1») розташоване на території КП «Ринок Ранковий» за адресою: АДРЕСА_6; житловий будинок розташований за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_5; земельну ділянку площею 0,06 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 49,79 кв. м. розташовану на території КП «Ринок Ранковий» за адресою: АДРЕСА_6; визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину вищезазначеного майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року, в частині визнання нежилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності Ѕ частину зазначеного нежилого приміщення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у зазначеній частині позову відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2013 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року, в частині, що залишена без змін рішенням апеляційного суду, та рішення Апеляційного суду Київської області від

16 квітня 2013 року залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року в частині визнання нежилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності Ѕ частину зазначеного нежилого приміщення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в зазначеній частині позову відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року рішення Апеляційного суду Київської області від

20 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 нежилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_4, та земельної ділянки площею 49,79 кв. м. для комерційного використання, розташованої на території КП «Ринок Ранковий» за адресою: АДРЕСА_6, а також їх поділ скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; в іншій частині рішення суду залишено без змін.

31 грудня 2015 року до Верховного Суду України звернулася

ОСОБА_4 із заявою про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року й 20 жовтня

2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 52, 320 ЦК України та статей 57, 60, 61 СК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвали та рішення Верховного Суду України від 3 лютого й 8 вересня 2010 року, 6 червня й 15 лютого 2012 року, рішення та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 20 липня, 3 серпня, 16 вересня, 2 й

23 листопада 2011 року, 11 травня й 6 листопада 2012 року, 21 серпня,

30 жовтня, 13 листопада, 4 й 18 грудня 2013 року, 23 квітня, 26 грудня

2014 року, 26 серпня, 11 й 18 листопада 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року, 11 березня й 16 грудня

2015 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень.

Оскільки ОСОБА_4 не пропущено встановлений статтею 356 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3345/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> строк для подання заяви про перегляд судових рішень, підстави для задоволення її клопотання відсутні.

Заява ОСОБА_4 в частині посилання на ухвалу та рішення Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року і 15 лютого 2012 року, рішення та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня й 2 листопада 2011 року,

6 листопада 2012 року, 13 листопада й 18 грудня 2013 року, від 23 квітня й

26 грудня 2014 року, а також постанову Верховного Суду України від

2 жовтня 2013 року як на приклади наявності підстави подання заяви про перегляд судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, підлягає поверненню, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 4 частини четвертої статті 359 ЦПК України заява повертається заявнику, якщо є ухвала Верховного Суду України про відмову у прийнятті справи до провадження за наслідками розгляду заяви, поданої у цій справі з аналогічних підстав.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 вересня 2015 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від

16 квітня 2013 року й 20 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня

2015 року.

Зазначена ухвала прийнята за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 про перегляду ухвалених у справі рішень з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, та на підтвердження своїх доводів заявниця посилалася, зокрема, на ухвалу та рішення Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року і 15 лютого 2012 року, рішення та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня й 2 листопада 2011 року, 6 листопада 2012 року, 13 листопада й

18 грудня 2013 року, 23 квітня й 26 грудня 2014 року, а також постанову Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року.

Таким чином Верховним Судом України вже вирішувалось питання про допуск справи до провадження за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення касаційної інстанції з аналогічних підстав.

Перевіривши доводи заявниці в частині посилання на ухвали Верховного Суду України від 3 лютого 2010 року, 6 червня 2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня, 16 вересня й 23 листопада 2011 року, 11 травня 2012 року, 21 серпня, 30 жовтня й 4 грудня 2013 року, 26 серпня, 11 й 18 листопада

2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 16 грудня

2015 року та 11 березня 2015 року, як на приклади наявності підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано в період шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного із подружжя є рівними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання нежилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 й визнання за ОСОБА_5 права власності Ѕ частину зазначеного нежилого приміщення та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив з того, що спірне нежиле приміщення набуте ОСОБА_4 на підставі договору дарування, а тому є її особистою приватною власністю згідно положень пункту 2 частини першої статті 57 СК України; позивачем не заявлялись вимоги про визнання зазначеного нежитлового приміщення спільною сумісною власністю на підставі статті

62 СК України.

Скасовуючи рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про визнання нежилого приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_4, та земельної ділянки площею 49,79 кв. м. для комерційного використання, розташованої на території КП «Ринок Ранковий» за адресою: АДРЕСА_6, спільною сумісною власністю та їх поділ з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив з того, що спірне майно було придбано ОСОБА_4 як суб'єктом підприємницької діяльності.

Ухвала Верховного Суду України від 3 лютого 2010 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2013 року, надані заявницею для порівняння, не можуть бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення і направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Також не може бути підставою для перегляду судового рішення згідно з п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України надана заявником для порівняння ухвала Верховного Суду України від 6 червня 2012 року, оскільки постановлена ним не як судом касаційної інстанції, а в порядку перегляду судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами відповідно до статті 353 ЦПК України в редакції, яка була чинною до 22 жовтня 2010 року.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суди ухвалювали рішення у справах про поділ майна подружжя установивши, що:

- спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, ураховуючи, що підприємницька діяльність в магазинах здійснювалась фізичними особами - підприємцями як позивачем, так і відповідачем, тому підлягає поділу відповідно до заявлених вимог та положень статей 60, 70, 71 СК України (ухвала від 18 листопада 2015 року);

- майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності) вважається спільним майном подружжя, як інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів (ухвали від 26 серпня й 11 листопада 2015 року);

- купуючи під час шлюбу нерухоме майно як фізична особа - підприємець для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя та вирішуючи питання про його передачу до статутного фонду іншого суб'єкта господарювання - приватного підприємства, засновником якого він є, відповідач діяв як власник цього майна й суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності; установивши, що придбаний відповідачем автобус є його особистою власністю, суд відмовив у його поділі, як спільного майна подружжя (ухвала від 4 грудня 2013 року);

- квартира належить позивачу за договором дарування, а тому не може бути об'єктом спільної власності подружжя згідно статті 57 СК України; спірне майно вказане у зустрічному позові зареєстроване на позивача, як на фізичну особу - підприємця, відповідно до положень статей 57, 61 СК України та статті 52 ЦК України не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, інший з подружжя має право тільки на частину доходів одержаних від такої діяльності, про що позовні вимоги заявлено не було (ухвала від 16 вересня 2011 року);

- спірне майно збудовано за спільні кошти подружжя, відповідачем не доведено того, що приміщення є його майном, як фізичної - особи підприємця (ухвала від 11 травня 2012 року);

- договір купівлі-продажу укладений відповідачем як фізичною особою; сторони набули права спільної сумісної власності на спірне житлове приміщення, а той факт, що придбано воно для заняття відповідачем підприємницькою діяльністю та з такою метою використовується значення не має, оскільки законом не заборонено використання майна, належного фізичній особі, для зайняття підприємницькою діяльністю і правовий режим такого майна це не змінює (ухвала від 23 листопада 2011 року);

- спірні нежитлові приміщення магазину є перепланованими та переобладнаними квартирами, що придбані відповідачем, як фізичною особою, а не приватним підприємцем, під час перебування у шлюбі з позивачкою та є спільним майном подружжя (ухвала від 30 жовтня 2013 року);

- використання відповідачем спірних приміщень, придбаних як фізичною особою, для заняття підприємницькою діяльністю без доведеності обставин придбання майна саме як фізичною особою - підприємцем, не свідчить про те, що це майно є його особистою власністю (ухвала від 3 серпня 2011 року);

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником як приклад неоднакового застосування судами норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року міститься висновок про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане; сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року зазначено, що системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 359, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня 2013 року й

20 жовтня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року повернути в частині посилання на ухвалу та рішення Верховного Суду України від 8 вересня 2010 року і

15 лютого 2012 року, рішення та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня й 2 листопада 2011 року, 6 листопада 2012 року, 13 листопада й 18 грудня 2013 року, від

23 квітня й 26 грудня 2014 року, а також постанову Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року.

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та його поділ за заявою ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня

2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 16 квітня

2013 року й від 20 жовтня 2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року відмовити в частині посилання на ухвали Верховного Суду України від 3 лютого 2010 року,

6 червня 2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня, 16 вересня й 23 листопада

2011 року, 11 травня 2012 року, 21 серпня, 30 жовтня й 4 грудня 2013 року,

26 серпня, 11 й 18 листопада 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та 11 березня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін