Справа №203/836/16-ц
Провадження №2/173/534/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого - судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позову (з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с.38-40) позивач посилається на те, що в грудні 2008 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого вона взяла в неї у борг кошти у розмірі 36000 грн. та зобовязалася повернути їх протягом пяти років, тобто до грудня 2013 року. Проте відповідач порушила зобовязання та не повернула борг та почала уникати спілкування. У звязку з чим позивач у вересні 2013 року звернулася до Кіровського РВ із заявою про притягнення відповідача до відповідальності за шахрайські дії. Під час допиту відповідача працівниками міліції вона підтвердила, що дійсно позичала 36000 грн. та начебто повернула їх протягом пяти років. На підставі вищевикладеного позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 36000 грн. з урахуванням 3% річних у розмірі 2 399 грн. 27 коп. та інфляційних нарахувань у розмірі 27 612 грн., всього 66 011 грн. 27 коп. та стягнути понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Позивач суду пояснила, що в 2008 році вона продала квартиру, тому в неї були гроші. Відповідач разом з матірю мешкали з нею по сусідству. Відповідач, знаючи про те, що вона має кошти від проданої квартири, попросила в неї в борг 36000 грн. ці кошти вона повертала частинами (4000 грн., 2 рази по 1000 грн. та 1800 грн.), всього повернула 7800 грн. Потім відповідач поїхала жити за кордон та припинила спілкування. Повернувшись, вона сказала, що всі кошти повернула, тому в 2013 році звернулася до міліції, вони її допитували та вона не заперечувала все. Вже 8 років вона не повертає кошти.

Представник позивача суду пояснила, що позивач дійсно позичила відповідачу 36000 грн., про що жодних розписок сторони не писали. Кошти відповідач мала повертати протягом пяти років частинами, тобто до грудня 2013 року. Проте вона порушила зобовязання та не повернула кошти у визначений договором строк. Тому є підстави для задоволення позову, а саме стягнення суми боргу, 3% річних за прострочення зобовязання та інфляційних нарахувань.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, проти задоволення позовних вимог заперечували.

Відповідач суду пояснила, що дійсно вона позичала у позивача 36000 грн., проте не однією сумою, а різними частинами. Спочатку 20000 грн., потім ще 6000 грн. ці суми вона повернула майже одразу за декілька місяців. Потім в 2008 році ще позичила 10000 грн., які повертала довше через відсутність коштів, приблизно 5 років. Ніяких домовленостей щодо строку повернення коштів між ними не було. Повертала кошти по можливості, різними частинами. Вважала, що це питання було закрите. Проте потім позивач почала телефонувати їй з погрозами про повернення коштів, зверталася до міліції. Коли її допитували в міліції, вона дійсно підтвердила, що отримували кошти від позивача, проте повернула їх. Ніяких розписок, як про отримання коштів, так і про їх повернення вони не писали. Вважає, що позивач намагається безпідставно отримати від неї кошти через зростання курсу долара, проте кошти вона отримувала від неї у гривні та повертала також у гривні. Окрім того вона ще додатково сплатила позивачу 9000 грн.

Представник відповідача суду пояснив, що ніяких конкретних домовленостей про строки повернення коштів та умови їх повернення між сторонами не було. Всі кошти відповідач повернула, тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що в 2008 році ОСОБА_1 позичила ОСОБА_5 гроші в сумі 36000 грн., що в судовому засіданні сторони визнали, а тому ця обставина не підлягає доказуванню у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали. Виходячи з встановлених обставин справи, суд приходить до переконання, що в цьому випадку доведенню підлягає не лише сам факт укладення договору позики, передачі коштів, який сторони не заперечують, але і умови повернення цих коштів за договором та строк виконання зобовязання. Оскільки підставою для стягнення грошових коштів є доведення позивачем факту невиконання або ж порушення виконання зобовязання відповідачем. Виходячи з системного аналізу ст. ст. 3, 11, 60 ЦПК України саме на позивача покладається обовязок довести те, що його права порушені, не визнаються або оспорюються відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд створив всі умови для можливості сторонам, зокрема позивачу, надати суду докази в обґрунтування доводів позовної заяви, проте переконливих доказів суду надано не було. Ті докази, на які посилається позивач, зокрема договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2008 року (а.с.28-29) лише підтверджує наявність у позивача коштів, отаманих від продажу квартири. Докази звернення ОСОБА_1 до Кіровського РВ в 2013 році (а.с.30-33) не є належними доказами, оскільки не підтверджують та не спростовують обставини, які є предметом спору. Всі доводи позивача та її представника, що відповідач мала повернути кошти протягом пяти років, а саме до грудня 2013 року частинами, на думку суду, є лише припущенням, на якому згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування. Навіть, якщо враховувати позицію відповідача про те, що кошти вона отримала від позивача на невизначений строк, то відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позивачем не надано жодних доказів, що вона предявляла відповідачу вимогу про повернення позики і коли саме.

Так само не можна вважати належним доказом протокол допиту свідка ОСОБА_5 від 2 вересня 2013 року, оскільки цим протоколом підтверджується лише факт отримання відповідачем коштів від позивача (а.с.5-6).

Всі інші докази, надані сторонами, також підтверджують те, що відповідач отримувала від позивача кошти в сумі 36000 грн. Також суд звертає увагу на те, що позивач у своїх пояснення зазначала, що частину коштів відповідач їй повернула, проте не памятає, коли саме.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт укладання договору позики з відповідачем, зокрема умови такого договору, а також не надано жодних доказів, що відповідачем було порушено умови цього договору, а тому відсутні правові підстави для стягнення з відповідача спірних грошових коштів, в тому числі суми боргу, 3% річних та інфляційних нарахувань. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, згідно з якою суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції, установивши, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів. Тому в позові необхідно відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, приймаючи до уваги,що в позові відмовлено, керуючись ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що судові витрати, понесені позивачем слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Судові витрати, понесені позивачем віднести за рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час його проголошення мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко