Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук І.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.

з участі: відповідача і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Костопільського районного суду від 3 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного суду від 3 серпня 2015 року Публічному акціонерному товариству комерційному банкові "Приватбанк" (далі - ПАТ "Приватбанк" або банк) відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про недостатність доказів, які взято судом на підтвердження неотримання відповідачем кредиту, тобто наявності листів звернення ОСОБА_1 до Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області про зняття коштів з карти невстановленою особою. Ці обставини не дозволяють дійти достовірного висновку про існування факту, на підтвердження якого їх зібрано. Вважає, що відповідачем не доведено неотримання кредитних коштів, оскільки відповідно до виписки по рахунку коштів чітко вбачається зняття коштів саме за адресою: Рівненська область, м. Костопіль, вул. Грушевського, 34.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України щодо принципів рівності перед законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, переконував про доведеність позову, адже позивач надав суду копії усіх документів та розрахунки боргу. На його думку, при укладенні кредитного договору між сторонами вимоги ст.ст. 207, 1055 ЦК України було виконано, а саме: договір укладено в письмовій формі, який підписано ними ж, він є правомірним і чинним, не оспорювався і недійсним не визнавався, почеркознавча експертиза з приводу неналежності підписів не проводилася, а тому відповідачем не доведено, що підпис у договорі їй не належить.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судовим рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 29 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ "Приватбанк" відхилено, а рішення місцевого суду залишено без змін.

2 березня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу банку задоволено частково: ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду, який постановив ухвалу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи банку в задоволенні вимог, суд першої інстанції, керуючись ст. 1073 ЦК України, ст. 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пунктами 6.7. і 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.06.2010 року №223, виходив з того, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без його фізичного пред'явлення користувачем. Тобто суд погодився з доводами відповідача про те, що вона не отримувала готівкові кошти з платіжної картки у м. Дніпропетровськ, оскільки в той час фізично знаходилася у Рівненській області.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, і ці обставини ПАТ КБ "Приватбанк" й ОСОБА_1 не заперечуються, що 4 вересня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "Приватбанк") і відповідачем укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 10 000 гривень у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладений кредитний договір складається із заяви ОСОБА_1, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, що викладені на сайті http/.ua//70 (а.с. 7-7, зв.; 8-13, зв.).

На виконання договору банком відкрито кредитний рахунок, оформлено і видано відповідачу платіжну картку НОМЕР_2 та PIN-код до неї.

Після виявлення факту зняття коштів з кредитного рахунку 24 квітня 2013 року ОСОБА_1 заблокувала картку, повідомила про це ПАТ КБ "Приватбанк" та звернулася з відповідною заявою до Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу невиконання боржником кредитних зобов'язань перед банком, що призвело до утворення 19 249, 39 гривень сукупної заборгованості, яка складається із 7 047, 20 гривень заборгованості за кредитом, 9 109, 61 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 699, 75 гривень заборгованості за комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 892, 83 гривні штрафу (процентна складова).

В зв'язку з порушенням суб'єктивних цивільних прав ПАТ КБ "Приватбанк" у березні 2015 року звернувся з позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 зазначеної заборгованості.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України визначає обов'язковість договору для виконання сторонами.

Пункти 1, 1.2.11.1 Умов і правил надання банківських послуг передбачають, що у випадку, якщо держателю картки відомо щодо незаконного використання картки, останній зобов'язаний у триденний термін після усної заяви про втрату картки, стикера PayPass, PIN-кода та відомості щодо їх незаконного використання.

Відповідно до постанови Національного банку України від 20.04.2004 року №223 "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів" і пунктів 6.7., 6.8., 7.11., 10.1 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням" емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно із п. 6.1 Умов і правил надання банківських послуг відповідач зобов'язалася не передавати картку та не повідомляти ПІН-код третім особам.

Між тим, на а.с. 40-40, зв. міститься лист ПАТ КБ "Приватбанк" від 20 червня 2013 року №20.1.0.0.0/7-130424/1556, з якого вбачається, що зняття коштів відбулося третьою особою, якій ОСОБА_1 повідомила реквізити та її персональні дані (номер картки; прізвище, ім'я, по батькові; кодове слово; ІПН; номер телефону; останні номери, на які здійснювали дзвінки та ін.). Ця невстановлена особа, знаючи номер картки, відновила її телефонний номер і здійснила неправомірний переказ грошей.

Зазначені обставини узгоджуються і з листом Приватного акціонерного товариства "Київстар" від 28 травня 2013 року №/03/03/02 (а.с. 39).

Крім цього, зміст довідки Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області від 1 липня 2013 року свідчить, що 24 квітня 2013 року слідчим відділенням Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 41).

У довідці також сказано, що невідома особа шляхом обману з корисливих спонукань із кредитної картки НОМЕР_2 "Приватбанку", що належить ОСОБА_1, заволоділа її грошовими коштами в сумі 7 499, 16 гривень.

Тобто викладені докази в їх сукупності об'єктивно стверджують про те, що відповідач своїми діями (бездіяльністю) порушила вимоги Умов і правил надання банківських послуг.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Норми ст. 212 ЦПК України зобов'язують суд оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки ОСОБА_1 не спростувала вимог позивача про порушення нею зобов'язання та існування спірної заборгованості за кредитним договором, тому позов банку є обґрунтованим і доведеним.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, то в його задоволенні слід відмовити. Так, у засіданні апеляційного суду представник банку пояснив, що в позові помилково зазначено про стягнення пені, оскільки ці кошти насправді віднесено до комісійних платежів.

Таким чином, із відповідача необхідно стягнути на користь позивача 19 249, 39 гривень сукупної заборгованості, яка складається із 7 047, 20 гривень заборгованості за кредитом, 9 109, 61 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 699, 75 гривень заборгованості за комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 892, 83 гривні штрафу (процентна складова).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи відповідача на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із засад цивільного законодавства.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тобто до стягнення з відповідача на користь банку підлягають 243, 60 гривень судового збору за пред'явлення позову та 121, 80 гривень судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 365, 40 гривень.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення - про задоволення позовних вимог відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 526, 530, 610, 612, 1054, 627, 628, 629, 614 ЦК України, постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду від 3 серпня 2015 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (; рах. №3111; МФО: 305299) 19 249 (дев'ятнадцять тисяч двісті сорок дев'ять) гривень 39 копійок заборгованості за кредитним договором і 365 (триста шістдесят п'ять) гривень 40 копійок судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: