У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 листопада 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: Незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року, в с т а н о в и л а: У травні 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що у 1981 році прийнята на роботу до державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» (далі - ДП «Іллічівський морський торговельний порт»; підприємство). На підставі наказу начальника порту від 21 жовтня 2003 року № 301/Л призначена на посаду тальмана 2 терміналу. У зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства згідно з Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства, а також у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал» наказом 26 січня 2015 року № 33 виключено із штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, в тому числі посади тальмана другого терміналу. Відповідно до п.2 наказу здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників в структурний підрозділ «3 термінал». На підставі наказу від 26 січня 2015 року № 46-О її переміщено постійно з 02 лютого 2015 року тальманом 3 терміналу з оплатою за штатним розписом на підставі ст. 32 КЗпП України. 07 травня 2015 року виконуючий обов'язки директора підприємства видав наказ № 246/О-5 про припинення з нею трудового договору у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає накази від 26 січня 2015 року № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та № 46/О про її переміщення незаконними, оскільки було збільшено штат на 3-му терміналі та її було переміщено до іншого структурного підрозділу, що не було обумовлено, укладеним з нею трудовим договором. Фактично відбулось не її переміщення, а переведення, про що вона не повідомлялась у встановлений законом строк та була звільнена без попередньої згоди Незалежної профспілки порту, членом якої вона є, у зв'язку з чим просила суд поновити строк на оскарження наказу директора від 26 січня 2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства», наказу директора від 26 січня 2015 року за № 46/О про її переміщення; визнати їх незаконними та скасувати; визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення; поновити її на посаді тальмана 2 терміналу; стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2015 року по день ухвалення рішення; допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі. Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 - відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що переміщення позивача згідно наказів № 33 та № 46/О здійснено у відповідності до норм ст. 32 КЗпП України, вона була попереджена про наступне вивільнення, повідомлена про ліквідацію структурного підрозділу ДП «Іллічівський морський торговельний порт» - «3 термінал» і її робочого місця і запропоновано звільнення за переведенням до товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгрейнтермінал» (далі -ТОВ «Трансгрейнтермінал»; товариство) на посаду тальмана на умовах угоди про співробітництво від 22 серпня 2014 року, укладеної між підприємством та товариством, або прибиральника робочих приміщень у зв'язку з відсутністю на підприємстві вакантних робочих місць та посад, які б відповідали професії та кваліфікації позивача та роз'яснено про можливість звільнення за ст. 36, ст. 38 та п. 1 ст. 40 КЗпП України. Врахувавши, що позивач відмовилася від прийняття пропозиції щодо її переведення до ТОВ «Трансгрейнтермінал», на підприємстві відсутні вакантні посади, які б відповідали її професії та кваліфікації, згоди на переведення на посаду прибиральника робочих приміщень в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» вона не надавала, профспілковим органом не надано обгрунтованої відмови у наданні звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди дійшли висновку про недоведеність факту порушення трудових прав позивача. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що у зв'язку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства згідно з Законом України «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності підприємства, а також у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, що пов'язані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал» наказом 26 січня 2015 року № 33 виключено із штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, в тому числі посади тальмана 2 терміналу. Відповідно до п. 2 наказу здійснено переміщення з 26 січня 2015 року працівників, включаючи позивача, в структурний підрозділ «3 термінал». Оскільки позивач відмовилась від переміщення, наказом виконуючого обов'язки директора підприємства від 07 травня 2015 року № 246/О-5 припинено трудовий договір з позивачем у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що виключає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених ст. 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 ст. 40 і пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 та пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ч. 1 ст. 43 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок). Вказані норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються, крім дотримання загальних норм. Оскільки ОСОБА_6 є членом виборного органу Незалежної профспілки працівників порту, то для її звільнення за п. 1 ст. 40 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач повинен був отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого виборного органу цієї профспілки. З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що протоколом засідання президії Незалежної профспілки працівників порту від 21 жовтня 2015 року відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України. В обґрунтування відмови зазначено про порушення трудових прав членів Незалежної профспілки та самої профспілки, а також встановлених ст. ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України процедур. Протоколом засідання президії Незалежної профспілки працівників ІМТП від 10 лютого 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України з обґрунтування відмови, аналогічно викладеним 21 жовтня 2015 року. Пославшись на те, що така відмова є необґрунтованою, оскільки позивач була звільнення із дотриманням вимог чинного законодавства за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд першої інстанції при цьому не врахував, що перевіряючи дотримання відповідачем при звільненні з роботи позивача вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні з'ясувати, чи містить рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору правове обґрунтування такої відмови, не даючи при цьому оцінки обґрунтованості самого рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-104цс14) та від 01 липня 2015 року (справа № 6-703цс15). Відповідно до ст. 43 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Для працівників, обраних до профспілкових органів, ст. 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлені додаткові, крім вказаних у зазначених правових нормах, гарантії при звільненні і передбачено, що їх звільнення допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки. Виходячи із наведених норм та враховуючи, що необґрунтованість рішення профспілкового органу породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення цього права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Оскільки зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст. 8 Конституції України, ст. 3 ЦК України, ст. ст. 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Як вбачається з матеріалів справи, профспілковою організацією прийняті рішення про відмову у дачі згоди на звільнення ОСОБА_6 з наведенням обґрунтування такої відмови - недотримання відповідачем процедури звільнення, не сповіщення адміністрацією підприємства місцеву службу зайнятості щодо масового вивільнення працівників 3-го терміналу, не проведення консультації із незалежною профспілкою, не вирішено питання щодо пріоритетності залишення на роботі працівників, не звернення адміністрації з відповідним поданням до незалежної профспілки для отримання попередньої згоди на звільнення, а тому висновок про те, що прийняті профспілковими органами рішення не мали обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення є помилковим. Крім того, судами залишено поза увагою, що звільнення члена виборного органу Незалежної профспілки працівників порту без попередньої згоди на це виборного органу первинної профспілкової організації та вищестоящого органу цієї профспілки є порушенням вимог трудового законодавства. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович ч О