Єдиний унікальний номер 242/2839/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1457/2016
Єдиний унікальний номер 242/2839/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1457/2016
Головуючий в 1 інстанції Пирогова Л.В. Доповідач Біляєва О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Біляєвої О.М.,

суддів Азевича В.Б., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2016 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Димитровський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про встановлення факту смерті,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її брата ОСОБА_2, який помер 29 листопада 2014 року в місті Донецьку.

Зазначає, що факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано 05 грудня 2014 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області.

Димитровський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану відмовив заявниці у державній реєстрації смерті ОСОБА_2 з тих підстав, що подано документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а також відсутнє у заявника лікарське свідоцтво про смерть, форма якого визначена наказом міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024.

З метою здійснення державної реєстрації смерті брата та оформлення прав на спадщину просила встановити юридичний факт, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець селища Протва Угодсько-Заводського району Калузької області РСФСР, громадянин України, помер 29 листопада 2014 року у м. Донецьку.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2016 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначила, що суд при вирішенні справи не правильно тлумачив розяснення, викладені в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 квітня 2016 року, щодо оцінки наданих заявником доказів; безпідставно не визнав належними доказами у справі показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4; а також не дав будь-якої оцінки копії договору-замовлення на організацію та проведення поховання ОСОБА_2

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності юридичного факту, про встановлення якого просила заявник.

З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам процесуального закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувшись із заявою про встановлення факту смерті її брата, додала до заяви незавірені копії свідоцтва про смерть від 05 грудня 2014 року ОСОБА_2, видане Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області; договору-замовлення на організацію та проведення поховання № 501/10 (ас. 4, 11).

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з ч.1 ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвами про народження, про реєстрацію шлюбу (ас. 5, 6, 7).

Частиною 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

У заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що її брат помер 29 листопада 2014 року в місті Донецьку.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014р. №1085 «Про затвердження населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Донецьк віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану тимчасово не здійснюють свої повноваження.

За змістом статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до положень частини першої ст. 234 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення ( п. 5 ч.2 ст. 234 ЦПК України).

Особливий характер справ, які розглядаються в порядку окремого провадження зумовлює певні особливості процесу доказування, зокрема, відсутність змагальності в справі, оскільки сторонами в процесі є лише заявник та заінтересовані особи; активну позицію суду в процесі доказування, який на власний розсуд, з метою всебічного зясування обставин справи, може витребувати докази.

Так, згідно з частинами 1-3 ст. 235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. З метою з'ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Відповідно до розяснень, наданих в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 р. № 2398-УІ, державній реєстрації, зокрема, підлягає смерть.

Статтею 17 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви через надання копії свідоцтва про смерть, виданого органом реєстрації актів цивільного стану, який знаходиться на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, при цьому не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, не запропонував ОСОБА_1 надати інші докази; не навів мотивів відхилення показань свідків, які підтвердили факт смерті брата заявниці; не дав оцінки договору-замовленню № 501/10 на організацію та проведення поховання.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

За загальним правилом документи, видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, їх акти (рішення, документи) є недійсними і не створюють правових наслідків.

Апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права, зокрема висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті брата заявниці для реалізації її майнових та особистих немайнових прав, апеляційний суд вважає, що надані ОСОБА_1 письмові докази (свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серії І-НО № 810421, видане 05 грудня 2014 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області; з якого вбачається, що ОСОБА_2 помер 29 листопада 2014 року, місце смерті місто Донецьк; договір-замовлення про організацію та проведення поховання, укладений між ОСОБА_1 та комунальним підприємством «Ритуальна служба м. Донецька», про поховання 04 грудня 2014 року померлого ОСОБА_2 на кладовищі «Южное» міста Донецька (ас.4, 11)); показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у їх сукупності підтверджують факт смерті ОСОБА_2 29 листопада 2014 року в місті Донецьку.

Встановлення цього факту необхідне заявниці для здійснення державної реєстрації факту смерті брата та оформлення її спадкових прав, тобто встановлення даного факту породжує юридичні наслідки для ОСОБА_1

За вказаних обставин рішення суду підлягає скасуванню, а заява ОСОБА_1 задоволенню.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2016 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця селища Протва Угодсько-Заводського району Калузької області РСФСР, громадянина України, який помер 29 листопада 2014 року в місті Донецьку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді