Справа № 444/1199/16 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/783/5838/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Річківської сільської ради Жовківського району, відділу Держземагенства Жовківського району про виділення земельної частки паю в натурі та визначення місця розташування земельної ділянки (паю),-

встановила:

В червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до Річківської сільської ради та відділу Держземагенства у Жовківського районі про виділення земельної частки паю в натурі та визначення місця розташування земельної ділянки (паю).

В обгрунтування позову покликався на те, що 17 березня 2016 року звернувся в одну з аграрних фірм, яка займається фермерською діяльністю для того, щоб здати в оренду земельну ділянку, що належить йому на праві особистої приватної власності та яка територіально знаходиться в с. Річки Жовківського району Львівської області. На своє звернення отримав відмову, оскільки як з'ясувалось, що його ділянка належить іншій людині, яка не має жодного стосунку до його родини.

Цю земельну ділянку отримав в спадок по заповіту від бабусі ОСОБА_4, йому видали Свідоцтво на право спадщини за заповітом від 19 березня 2004 року, а також Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 054812 від 08.09.2004 року.

Не зважаючи на те, що у померлої ОСОБА_4 були всі документи на володіння даним земельним паєм, виявилось, що на цю саму земельну ділянку видані правовстановлюючі документи на однофамільця його бабусі, які між собою є повними тесками - збіглися прізвище, ім»я та по-батькові, ОСОБА_4, і що обидві мали право на земельні ділянки, проте отримали різні державні акти на одну і ту саму земельну ділянку.

За роз'ясненнями позивач звернувся до Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області, на що отримав лист від 04.05.2016 року № 02-09 /162 про необхідність звернення до суду.

Просив зобов»язати Річківську сільську раду Жовківського району виділити йому земельний пай в натурі відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 054812 від 08.09.2004 року та зобов»язати відділ Держземагенства у Жовківському районі провести реєстрацію його документів на земельний пай відповідно до чинного законодавства.

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Річківської сільської ради Жовківського району, відділу Держземагенства Жовківського району про виділення земельної частки паю в натурі та визначення місця розташування земельної ділянки (паю) - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3, вважає, що суд неповно з»ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об»єктивному та неупередженому її розгляду.

В апеляційні скарзі зазначає, що суд першої інстанції встановив, що на одну і ту саму земельну ділянку є два державні акти на землю, видані на ім»я апелянта та іншої людини. Також суд встановив, що з самого початку земельних паїв було два, відповідно один оформлений на ОСОБА_4, спадкодавця апелянта, а другий на іншу ОСОБА_4, яка є повною тескою бабусі апелянта, в котрої є інший спадкоємець.

Звертаючись до суду він просив виділити земельний пай із збереженням тих розмірів, що вказані в абрисі Державного акту на землю і в подальшому визначити місце розташування даної земельної ділянки.

Враховуючи те, що звертаючись до суду апелянт досконало знав про те, що земельна ділянка, яка оформлена на іншу людину, також є спадковим майном та дісталася внаслідок права на спадкування, тому вимагати у суду поновити свої права за рахунок іншої людини, апелянт не міг.

Земельний пай апелянта, на який вже є Державний акт на землю, не підпадає під жодну норму, яка прописана в Земельному кодексі, відповідно до якої припиняється право власності на землю, але суд своїм рішення фактично усунув позивача від права власності, яке виходить із прийняття спадщини.

Просить рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.03.2004 року позивач ОСОБА_3 є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4, яке складається із земельної ділянки площею 1,9156 га, що знаходиться на території Річківської сільської ради, Жовківського району, Львівської області і належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ІУ-ЛВ 003724 від 29.04.2003 року (а.с. 6).

На підставі вказаного свідоцтва ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЛВ № 054812 від 08.09.2004 року (а.с. 7).

В свою чергу, на цю ж саму земельну ділянку має право власності ОСОБА_5, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія ЛВ від 30.06.2003 року, який виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.11.2000 року, реєстр № 1-3151 АВО № 431494 (а.с. 28).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що на земельну ділянку, на яку претендує позивач, існує ніким не скасоване право приватної власності на землю, а тому позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Враховуючи наведені вимоги закону та матеріали справи колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права та дослідженим доказам, а тому підстави для його скасування відсутні.

Колегією суддів встановлено, що звертаючись із позовною заявою позивач ОСОБА_3 просив зобов»язати Річківську сільську раду Жовківського району виділити йому земельний пай в натурі відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 054812 від 08.09.2004 року.

В свою чергу, організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Відповідно до ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати па право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Частиною 2 ст. 3 Закону визначено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (па місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Пунктом 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Відтак, належним способом захисту права позивача є надання земельної ділянки із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю), а не зобов»язання сільської ради виділити земельний пай в натурі відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю № 054812 від 08.09.2004 року, оскільки вказана у державному акті земельна ділянка перебуває у приватній власності іншої особи відповідно до державного акту серія ЛВ від 30.06.2003 року.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 серпня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_6