Ухвала іменем україни 21 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Коротуна В.М., суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання незавершеного будівництвом житлового будинку спільною частковою власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що є спадкоємицею за заповітом майна ОСОБА_5, до складу якого входить 18/25 частини житлового будинку і надвірних будівель по АДРЕСА_1, а також на підставі державного акта на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, площею 0,0372 га.

Зазначала, що в зазначеному будинковолодінні проведено самочинне будівництво, яке не прийнято в експлуатацію, та з січня 2007 року ОСОБА_4 вселився без її згоди в зазначений будинок, вимагаючи при цьому реєстрації місця його проживання, чим створює їй перешкоди у користуванні власністю.

Беручи до уваги зазначене та з урахуванням поданих уточнень ОСОБА_3 просила суд видалити відповідача з об'єкта будівництва та земельної ділянки по АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до

ОСОБА_3, в якому з урахуванням уточнення зустрічних позовних вимог просив суд встановити проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнати незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 99 % по АДРЕСА_1 спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках за кожним.

Зазначав, що з позивачкою за первісним позовом проживали однією сім'єю з 1995 року по лютий 2007 року без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. З 2002 року здійснювали будівництво нового будинку по АДРЕСА_1 з відповідними надвірними спорудами (гараж, вольєр), а тому вважав, що зазначений незавершений будівництвом будинок є їхньою спільною частковою власністю.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено повністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із поданими запереченнями, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що будинок по АДРЕСА_1 є самочинно збудованим нерухомим майном, та позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона є власником зазначеного об'єкта незавершеного будівництва. Крім того, обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 18/25 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, а також земельна ділянка площею 324 кв. м по АДРЕСА_1.

У 2002 році сторони попередньо поваливши старий будинок та залишивши частину фундаменту розпочали самочинне будівництво нового житлового будинку. У січні 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на належній останній земельній ділянці завершили будівництво вказаного будинку, загальна площа якого 116 кв. м, та почали в ньому проживати.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Судами встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є самочинно збудованим нерухомим майном, оскільки його будівництво здійснювалось без належного дозволу та належно затвердженого проекту.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає правильним висновок суду щодо відсутності правових підстав для захисту права власності позивачки на спірне нерухоме майно шляхом видалення відповідача з нього з огляду на положення ст. ст. 391, 396 ЦК України. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо помилкового висновку суду про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю та спільне самочинне будівництво, оскільки зводяться виключно до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом видалення ОСОБА_4 із зазначеної земельної ділянки є необґрунтованими з огляду на наступне.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не надала суду жодних належних та допустимих доказів про порушення ОСОБА_4 будь-яким чином її прав та охоронюваних законом інтересів щодо користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що обраний нею спосіб захисту права не відповідає ст. 16 ЦК України.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В. Попович