АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення.

Справа №754/15431/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9889/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.М. Панченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1, ОСОБА_2 через свого представника подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування фактичних обставин справи, ненадання належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування зазначили, що мотивуючи своє рішення, суд не забезпечив врахування змісту імперативних норм, встановлених ст.ст. 356, 358, 360, 361 ЦК України, тому не застосував змісту прямих норм закону до існуючих спірних правовідносин, а вирішив справу на підставі положень ЖК України. Судом не було враховано та не надано значення факту порушення відповідачем прав та інтересів позивачів та третьої особи ОСОБА_5 як учасників спільної часткової власності.

Зазначили про те, що судом було безпідставно відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки така відмова значно порушила права позивачів, внаслідок чого поза увагою суду залишився той факт, що з 2003 року витрати по сплаті комунальних послуг здійснюються виключно за рахунок позивачів.

В суді апеляційної інстанції позивачі та їх представник, третя особа ОСОБА_5 підтримали подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в ній, просили суд про задоволення скарги.

Третя особа ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, просив суд її відхилити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що воно є законним та обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. В заяві від 03.08.2016 року вона просить суд розглядати справу за її відсутності. Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності щодо виселення відповідача зі спірного житлового приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з оглядну на таке.

Так, статтею 358 ЦПК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння, користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно до вимог ст. 361 ЦПК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном співвласник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 4 статті 156 ЖК України встановлює, що до членів сім'ї власника квартири належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.64 ЖК України, членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем.

Положеннями статті 157 ЖК України встановлено, що членів сім'ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Саме на підставі зазначених норм матеріального права (ст.ст. 157, 116 ЖК України) позивачі просили суд виселити відповідачку з квартири. У відповідності до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. А тому посилання апелянтів на те, що суд не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини (ст.ст. 356, 358, 360, 361 ЦК України) не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачі не обґрунтовували свої позовні вимогами зазначеними нормами матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачам та третім особам по справі, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на житло від 08.04.1998 року (а.с. 5).

Згідно довідки форми № 3 у спірній квартирі зареєстровані позивачі, треті особи та двоє онуків позивачів.

З 2003 року у спірній квартирі проживає відповідач по справі ОСОБА_7 яка відповідно до свідоцтва про шлюб з 26.07.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з третьою особою по справі ОСОБА_4

Як вбачається, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 01.10.2015 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, виділено ОСОБА_2 в користування кімнату, площею 11, 2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, кімнати площею 18,1 кв.м. та 11,9 кв.м. залишено в користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 (а.с. 50-54).

Таким чином, ОСОБА_7 є дружиною сина позивачів, який є співвласником спірної квартири та якому за рішенням суду виділено в користування окрему кімнату у спірній квартирі. Саме зазначеною кімнатою та місцями загального користування у квартирі користуються ОСОБА_7 її чоловік ОСОБА_4 та їх малолітня дитина ОСОБА_8 2008 року народження. Двома іншими жилими кімнатами спірної квартири відповідач не користується.

Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови №2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виселення без надання житлового приміщення провадиться, якщо наймач, члени його сім'ї або інші спільно проживаючі з ним особи систематично порушують або псують житлове приміщення. Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Отже, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7 систематично порушуються правила суспільного співжиття. Відсутні і докази того, що до неї застосовувалися заходи громадського впливу, а також відсутні докази того, що вона притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності у зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, антигромадською поведінкою. Зазначених доказів не було надано стороною позивачів і під час перегляду рішення апеляційним судом.

Крім того, як встановлено судом разом з відповідачкою, її чоловіком проживає їх малолітня дитина ОСОБА_8, 2008 року народження, який потребує на увагу та турботу матері та який не може бути з нею розлучений, оскільки таке виселення матері з квартири порушить права дитини на материнську уваги та турботу, що є неприпустимим.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови суду у прийнятті заяви позивачів про збільшення позовних вимог суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Проте положеннями вказаної статті чітко встановлено, що лише до початку розглядом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що позивачі, пославшись на збільшення позовних вимог, фактично заявляли додатково зовсім нову вимогу (новий предмет, інші підстави позову), що не є збільшенням позовних вимог. Вони подали таку письмову заяву під час розгляду справи судом по суті, а тому висновок суду щодо відмови у прийнятті такої заяви позивачів є законним та обґрунтованим. Крім того, позивачі не позбавлені права вирішувати зазначене питання шляхом пред'явлення до суду самостійного позову.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: