АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1923/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Дудніченко В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівКачана О. В., Міщенка С. В.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом, яким просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними спорудами відповідно до схематичного плану технічного паспорту - літньої кухні, сараю, підсобних приміщень, вбиральні, криниці, погребу, огорожі, вартістю 61646,50 грн. без виділення в натурі, та за відповідачкою право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними спорудами відповідно до схематичного плану технічного паспорту - літньої кухні, сараю, підсобних приміщень, вбиральні, криниці, погребу, огорожі, вартістю 61646,50 грн. без виділення в натурі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.06.2013 розірвано шлюб між сторонами у справі. За час спільного сумісного життя ним з відповідачкою було придбано житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1, вартістю 123293 грн., що розташований на земельній ділянці 661 кв. м, які є спільним сумісним майном подружжя. На думку позивача він має право на 1/2 частину спільно нажитого майна.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.07.2016 позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції відповідачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вказує на те, що у 1993 році між нею та відповідачем рішенням Звенигородського райсуду було розірвано шлюб, однак свідоцтво про розірвання шлюбу в органах РАЦС отримано лише в 2013 році. Після розірвання шлюбу судом відповідачка продала свою однокімнатну квартиру та, позичивши у борг кошти, придбала виключно за власні кошти будинок за адресою АДРЕСА_1. Отже спірне майно належить лише їй. Зазначених обставин суд першої інстанції при ухваленні оспореного рішення не врахував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що будинковолодіння АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у 1996 році в період подружнього життя, тому воно є їхньою спільною сумісною власністю, а їхні частки в цьому майні є рівними.

Однак повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Предметом судового розгляду у даній справі є вирішення питання про статус нерухомого майна - домоволодіння по АДРЕСА_1, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя, що було придбано 02.07.1998 року.

Оскільки вказане домоволодіння було придбане у 1996 році, тому правовідносини щодо визначення статусу вказаного майна регулюються правовими нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України .

Суд першої інстанції, при постановленні рішення по даній справі, в порушення вимог закону, на вищевказані обставини справи не звернув уваги та не дав їм відповідної правової оцінки, невірно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права - Сімейного кодексу України ( 2003 р.)

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до постановлення судом незаконного рішення, яке підлягає скасуванню, згідно ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позову з наступних підстав та мотивів.

При розгляді справи встановлено, що 17.05.1986 зареєстровано шлюб між сторонами у справі. Рішенням Звенигородського районного суду від 23.03.1993 шлюб між сторонами розірвано. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом ДРАЦС реєстраційної служби Звенигородського РУЮ у Черкаській області шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано 11.06.2013, про що складено відповідний запис № 21.

Відповідно до положень ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинних на момент ухвалення вказаного судового рішення, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а не з моменту ухвалення рішення суду про його розірвання.

З пункту 15 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що суди повинні звертати увагу, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч.2 ст. 14 СК). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності Сімейного Кодексу України.

Таким чином сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.05.1986 по 11.06.2013.

Далі, згідно реєстраційного посвідчення ЧООБТІ (а.с.91), зареєстрованого у книзі №1 за реєстровим №53, відповідачці на підставі рішення виконкому Звенигородської міської ради №24 від 23.03.1970 належало право особистої власності на кооперативну квартиру по АДРЕСА_2.

Згідно договору купівлі-продажу від 28.06.1996 (а.с.94) ОСОБА_6 за 360 000 000,00 крб. продала свою квартиру по АДРЕСА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.1996 (а.с.93) ОСОБА_6 за 900000000,00 крб., тобто через три дні після продажу своєї квартири, придбала домоволодіння по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_7 в ході розгляду даної справи по суті спору підтвердив той факт, що дійсно кошти, отримані від продажу вказаної квартири відповідачки на загальну суму 360 000 000 крб. були вкладені у придбання спірного будинковолодіння, та крім цієї суми вони з ОСОБА_6 залучили до придбання майна також її спільні грошові заощадження.

З вимог ст.24 КпШС України вбачається, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження є власністю кожного з них.

Одночасно, згідно роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у п. 9 Постанови «Про застосування деяких норм КПРС України» , вбачається якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що є особистою власністю відповідачки та, відповідно, не є спільною сумісною власністю подружжя та частина домоволодіння по АДРЕСА_1, що придбана за кошти відповідачки, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2, яку набула до шлюбу.

Згідно ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю; ст.28 КпШС України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними

Виходячи з того, що спірне домоволодіння придбано за 900 000 000,00 крб., а квартиру продано відповідачкою за 360 000 000,00 крб., що були внесені нею у придбання спірного домоволодіння, отже 2/5 частини домоволодіння належить відповідачці на праві особистої власності, відповідно, 3/5 частини - є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу за вимогою позивача у даній справі порівну між подружжям в силу положень ст. 22 КпШС України, тобто по 3/10 частини за кожним.

Посилання відповідачки ОСОБА_6 на те, що спірний будинок є виключно її власністю, оскільки після розірвання судом з 1993 року сторони фактично припинили шлюбні відносини між собою, не знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами по справі. Натомість, з матеріалів справи, та пояснень самих сторін наданих суду, достовірно вбачається той факт, що сторони продовжували проживати однією сім'єю і після винесення рішення суду у 1993 році в однокімнатні квартирі, що належала ОСОБА_6 до 1996 року, далі, після придбання спірного будинку, сторони разом переїхали до нього, належним чином там зареєструвалися та проживали однією сім'єю до 2012 року, коли у дійсності припинили шлюбні відносини між собою.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта ОСОБА_6 про те, що кошти на придбання будинку позичала та повертала лише вона особисто, оскільки жодних доказів того, що вона укладала договори позики та позичені нею кошти в дійсності були спрямовані саме на придбання спірного будинку суду надано не було.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що за відповідачкою ОСОБА_6 необхідно визнати право власності на 7/10 частини спірного домоволодіння, а за позивачем - на 3/10 частини.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя - скасувати.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 3/10 частини домоволодіння за АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 7/10 частини домоволодіння за АДРЕСА_1 .

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :