Справа № 523/8445/13-ц
Провадження №2/523/1961/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2016 р. Суворовський районний суд міста ОСОБА_1 в складі :

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мамренко Г.Г

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті ОСОБА_1

цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», третя особа приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_5, про визнання договору споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки недійсним,

Установив:

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом 06.06.2013 року, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем кредитний договір № 014/0075/74/53826 від 22.05.2006 року - є недійсними, в звязку з встановленням умовами договору обовязку Позичальника здійснювати розрахунки за отримані послуги в готівковій іноземній валюті, що є порушенням в момент укладання Договору вимог статей 192, 524, ч. 3, статей 32, 47 Закону України «Про Національній банк України», Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 26 березня 1998 р. N 119, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за N 245/2685 та відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. "г" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка б дозволяла використовувати позивачам готівкову іноземну валюту на території України , як засіб платежу при оплаті послуг, а саме сплаті процентів за кредит, згідно пункту п.5.1. розділу 5 Кредитного договору. Недійсність основного кредитного зобовязання тягне недійсність договору іпотеки від 22 травня 2006 року та договору поруки від 22 травня 2006 року, чим порушуються права позивачів як сторони недійсного забезпечувального зобовязання.

Рішенням суду першої інстанції від 29 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено та:

1) Визнано недійсним кредитний договір № 014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль»).

2) Визнано недійсним договір іпотеки від 22 травня 2006 року укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль»)

3) В порядку застосування недійсності посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Договору іпотеки від 22 травня 2006 року виключено з Державного реєстру іпотек запис за № 3238123 від 26.05.2010р. про державну реєстрацію Договору іпотеки від 22 травня.2006 року.

4) Визнано недійсним договір поруки від 22 травня 2006 року укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль») та ОСОБА_3, ОСОБА_2.

5) Стягнено з ОСОБА_2 на користь (ПАТ «ОСОБА_4 банк Аваль») заборгованість за кредитний договір № 014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року у розмірі 11 381,7 доларів США.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції від 29.05.2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року, касаційну скаргу ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, матеріали справи містять його заяву від 25.07.2016 року в якій він просив суд розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. (а.с. 130).

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив. (а.с. 164).

Третя особа приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_5, в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, неявка третьої особи не є перешкодою у розгляді справи.

Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст.169 ЦПК України.

Зясував обставини справи, заслухав пояснення представника позивача, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно пункту 1 Статті 638 Цивільного кодексу України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що «За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини 2 статті 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Як встановлено в судовому засіданні, спірний договір було укладено з Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль».

27 вересня 2006 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців було зареєстровано зміну повного найменування Акціонерного поштово-пенсійний банку «Аваль» на відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_4 банк Аваль».

05.11.2009 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців було зареєстровано зміну повного найменування на Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 банк Аваль».

Так, 22 травня 2006 року позивач ОСОБА_2 (Позичальник) та Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» уклали кредитний договір № 014/0075/74/53826.

Згідно п.1.1.частини 1 Договору позивач ОСОБА_2 отримав споживчий кредит у розмірі 213 230 (двісті тринадцять тисяч двісті тридцять) дол. США.

В підтвердження отримання кредиту позивачами надано Заяву на видачу готівки №5 від 23.05.2006 року, яка підтверджує отримання ОСОБА_2 213 230 доларів США, що є еквівалентом 1 076 811,50 грн.

Згідно пункту 1.2. частини 1 Кредитного договору кредит надається на 240 (двісті сорок) місяців з 22 травня 2006 року по 22 травня 2026 року.

Згідно пункту 1.4. розділу 1 Кредитного договору процентна ставка за користування кредитом складає 13,25 (тринадцять цілих двадцять пять сотих) відсотків річних.

Згідно п.2.1. розділу 2 «Обєкт кредитування за договором» кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі у заставу передається - будуємі квартири загальною площею 66,05 кв.м. та 88.99 кв.м. м ОСОБА_1, вул. Військовий спуск буд.5. кв.39 та кв. 40.

Згідно пункту 3.1 розділу 3 Кредитного договору кредитор надає Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування.

Згідно п.5.1. розділу 5 кредитного договору передбачено, що Позичальник зобовязується здійснювати погашення кредиту та сплату відсотків за фактичне користування кредитними коштами безготівковим платежем або готівкою, в касу Кредитора.

На виконання вимог п. 3.5 розділу 3 Кредитного договору № 014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Іпотекодержатель) 22 травня 2006 року було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки за цим договором є майнові права на квартири, які будуються за адресами:

ОСОБА_1, Військовий спуск, житловий будинок під будівельним №5, квартири за будівельними №40 та 39, будівництво яких не завершено.

В судовому засіданні встановлено, що на забезпечення кредитного договору № 014/0075/74/53826 від 22 травня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Поручитель), ОСОБА_2 (Боржник) було укладено договір поруки від 22 травня 2006 року.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з п. 1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою правління НБУ від 09 серпня 2005 року № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін.

Суд критично оцінює пояснення представникапозивача з приводу того, що вказаний договір слід вважати недійсним у звязку з тим, що на час укладення у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти на території України, так як згідно п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Враховуючи викладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, вимоги позивачів не грунтуються на справедливості, добросовісності та розумності, а тому позовні вимоги слід залишити без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивачів підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 551 грн. 20 коп., тобто по 275 грн. 60 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10,11,14, 57-64 , 77, 169, 157, 212- 215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», третя особа приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_5, про визнання договору споживчого кредиту, договору іпотеки, договору поруки недійсним залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держав судовий збір в сумі 275,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держав судовий збір в сумі 275,60 грн

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через суд Суворовського району міста Одеси шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя