Справа № 495/2231/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Корженко Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КЕ № 882390 виданий 24.12.1997 року)

ОСОБА_2 (ордер серії ОД № 044819 виданий 10.03.2016 року)

від відповідача: ОСОБА_3 (ордер серії ОД № 152606 виданий 20.05.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/2231/16-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_4

про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

25.03.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) про стягнення боргу (а.с.2-4).

Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача:

- суму боргу в розмірі 30 785,60 дол. США, що складає по курсу НБУ на 24.03.2016 року 800 889,39 грн.;

- збитки від інфляції за час прострочки сплати боргу в розмірі 2 777,13 грн.;

- три відсотки річних за час прострочки сплати боргу в розмірі 4 138,43 грн.;

- понесені судові витрати, повязані з розглядом справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.12.2013 року ОСОБА_4 під розписку позичив у ОСОБА_1 грошові кошти строком до 25.12.2014 року на загальну суму 21 505 дол. США під 2 % та зобов ?язався їх повернути у встановлений строк до 25.12.2014 року. В період з 10.03.2015 року по 27.05.2015 року та з 11.06.2015 року по 23.02.2016 року ОСОБА_4 в рахунок часткового погашення боргу передав ОСОБА_1 будівельні матеріали на загальну суму 60 570 грн. (що за курсом НБУ складає 2 332,11 дол. США). Між тим, на теперішній час залишок боргу та проценти по ньому не повернуто.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2016 року відкрито провадження по справі № 495/2231/16-ц за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_4про стягнення боргу. Справу призначено до розгляду (а.с.21).

Представником відповідача (ОСОБА_4М.) ОСОБА_3, подано до суду заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, відповідно до якого він просив у задоволенні позову відмовити у звязку з його необгрунтованістю та неправильним розрахунком суми боргу (а.с.37-40).

В судовому засіданні 26.05.2016 року позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 26.05.2016 року представник відповідача (ОСОБА_4М.) ОСОБА_3, з позовними вимогами ОСОБА_1 погодився частково, а саме в частині залишку основного боргу та в частині 2 %, передбачених розписокю (але не місячних, а річних) і просив відповідні суми стягнути у гривнєвому еквіваленті, як це передбачено вимогами чинного законодавства.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до розписки від 25.12.2013 року, що виконана рукописом, ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 21 505 дол. США під 2 % строком до 25.12.2014 року та зобов'язався їх повернути у встановлений строк до 25.12.2014 року (а.с.5).

Між тим, за твердженням ОСОБА_1, що не заперечувалося в судовому засіданні і представником ОСОБА_4 ОСОБА_3, борг за договором позики ОСОБА_4 повернув ОСОБА_1 лише частково, шляхом передачі будівельних матеріалів на загальну суму 60 570 грн. (що за курсом НБУ складає 2 332,11 дол. США). Решта боргу та встановлені сторонами відсотки, відповідно до розписки від 25.12.2013 року по теперішній час ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 так і не повернув.

На вимогу суду позивачем ОСОБА_1, було представлено для огляду в судовому засіданні оригінал розписки від 25.12.2013 року, яка, по-перше, повністю відповідає її копії, наявної в матеріалах справи, а, по-друге, свідчить про те, що ОСОБА_4 дійсно позичені гроші ОСОБА_1 не повернув.

Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 509. 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з написаної ОСОБА_4 власноруч і без примушення розписки від 25.12.2013 року, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем ОСОБА_1, грошової суми в розмірі 21 505 дол. США позичальнику ОСОБА_4

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_4 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства, умов Договору позики від 25.12.2013 року та написаної 25.12.2013 року власноруч і без примушення розписки, не повернув ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі19 172,89 дол. США до сих пір (що складає по курсу НБУ на 24.03.2016 року 498 686,86 грн.), у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Крім того, згідно із позовними вимогами ОСОБА_1 та проведеними ним розрахунками, відсотки від суми позики складають 11 612,7 дол. США (430,1 х 27, де 430,1 2 % від суми позики згідно розписки, 27 кількість повних місяців від дня взяття позики до дня подачі позову з 25.12.2013 року по 25.03.2016 року).

Між тим, суд з такими розрахунками та вимогами ОСОБА_1 повністю погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вбачається з умов укладеного сторонами Договору позики від 25.12.2013 року, викладеного у розписці від 25.12.2013 року, сторонами передбачено, що грошові кошти в сумі 21 505 дол. США ОСОБА_4 бере у ОСОБА_1 під 2 % без зазначення, що ці проценти будуть виплачуватися щомісяця або щороку, тобто лише 2 % від 21 505 дол. США, що становить 430,1 дол. США (що складає по курсу НБУ на 24.03.2016 року 11 186,90 грн.), у зв'язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

Крім того, позивач просить стягнути на його користь з відповідача збитки від інфляції за час прострочки сплати боргу в розмірі 2 777,13 грн. та три відсотки річних за час прострочки сплати боргу в розмірі 4 138,43 грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частин 1 та 2).

Крім того, слід зазначити і те, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням зазначеного індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Розрахунок інфляційних витрат здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України та Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року з рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Відповідно до розрахунків 3 (трьох) відсотків річних та збитків від інфляції, зроблених позивачем та перевірених судом (а.с.6-7):

- розмір збитків від інфляції за період прострочення з грудень 2015 року по лютий 2016 року складає 2 777,13 грн.;

- розмір 3 (трьох) відсотків річних за період прострочення з 26.12.2015 року по 24.03.2016 року складає 4 138,43 грн.

Між тим, суд вважає, що в даному випадку підлягають задоволенню лише позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь з ОСОБА_4 трьох відсотків річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 90 днів в розмірі 4 138,43 грн., а в задоволенні вимог про стягнення втрат від інфляції в розмірі 2 777,13 грн. слід відмовити, з наступних підстав.

За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки від 25.12.2013 року, за змістом якої ОСОБА_4позичив у ОСОБА_1грошові кошти в іноземній валюті 21 505 доларів США, позивачем помилково застосовано до таких грошових зобовязань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі № 6-771цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1до ОСОБА_4про стягнення боргу, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати за розгляд позовної заяви пропорційно задоволених вимог.

Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Керуючись ст.ст. 15-16, 202, 207, 509-510, 525-526, 530, 612, 625, 640, 1046-1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 79-88, 157, 197, 208-209, 212-215, 218, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (Одеська область, місто Білгород-Дністровський, вулиця Ізмаїльська,7) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1):

- заборгованість за договором позики від 25.12.2013 року в розмірі 498 686 (чотириста девяносто вісім тисяч шістсот вісімдесят шість) гривень 86 (вісімдесят шість) копійок;

- два відсотки від суми боргу за користування позикою за борговим документом в розмірі 11 186 (одинадцять тисяч сто вісімдесят шість) гривень 90 (девяносто) копійок;

- три відсотки річних за обліковою ставкою НБУ за прострочення виконання грошового зобовязання протягом 90 днів в розмірі 4 138 (чотири тисячі сто тридцять вісім) гривень 43 (сорок три) копійки;

- судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 10 (десять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко