Провадження № 2/331/239/2016
Справа № 331/8730/15-ц
20.01.2016 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя в складі :
головуючого судді Антоненко М.В.,
за участю секретаря Шамраєнко І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» про стягнення нарахованої, але не виплаченої компенсації за відпустку, середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 22 вересня 2014 року на підставі наказу № 96-к від 19.09.2014 р. ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» на посаду головного бухгалтера. 18 вересня 2015 року позивача було звільнено з посади головного бухгалтера згідно ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення № 98-к/ос.
Враховуючи те, що підприємство не погасило перед нею заборгованість по заробітній платі та не зробило остаточний розрахунок, позивач була вимушена захищати свої права в Жовтневому районному суді м. Запоріжжя та звернулася до суду з заявами про видачу судових наказів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Так, Жовтневим районним судом м. Запоріжжя було видано наступні судові накази: №2-н/331/1330/14 від 09.10.2014 р. на суму 1 479,77 грн.; № 2-н/331/1504/14 від 07.11.2014 р. на суму 4 862,11 грн.; № 2-н/331/1330/14 від 09.10.2014 р. на суму 4227,92 грн.; № 2-н/331/4615/15 від 15.01.2015 р. на суму 4 859,20 грн.; № 2-н/331/100/15 від 09.02.2015 р. на суму 4 032,23 грн.; № 2-н/331/174/15 від 02.03.2015 р. на суму 4 512,80 грн.; № 2-н/331/282/15 від 30.03.2015 р. на суму 4 833,93 грн., № 2-н/331/412/15 від 06.05.2015 р. на суму 8 583,57 грн.; № 2-н/331/4913/15 від 17.07.2015 р. на суму 6 169,02 грн.; № 2-н/331/4912/15 від 17.07.2015 р. на суму 7 039,56 грн., № 2-н/331/1147/15 від 23.09.2015 р. на суму 7 064,06 грн.; № 2-н/331/732/15 від 11.08.2015 р. на суму 8 099,42 грн. Загальна сума стягнення заборгованості по заробітній платі за судовими наказами складає 65 763,59 грн, які до теперішнього часу не виконані відповідачем.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в день звільнення 18.09.2015 р., або на наступний робочий день з позивачем розрахунків не було проведено.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, до даного порядку додається Приклад обчислення суми компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях.
Відповідач не надав жодного доказу в обґрунтування своєї позиції з приводу позовних вимог позивача.
Стосовно позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7576,81 суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.
При звільненні з роботи ОСОБА_1 має право на компенсацію за невикористану відпустку.
Компенсація за невикористану відпустку обчислюється згідно Постанови КМУ «Про обчислення середньої заробітної плати від 08 лютого 1995 року № 100.
Оскільки відповідач при звільнені ОСОБА_1 не оплатив позивачу заробітну плату за весь час роботи та не провів розрахунок в день звільнення позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню.
Відповідно до розрахунку компенсації відпустки ОСОБА_1, наданого позивачем, який суд перевірив та вважає обґрунтованим, невиплачена компенсація відпустки за період з жовтня 2014 р. по серпень 2015 р. складає 7576,81 грн.
За період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року кількість днів компенсації за невикористану відпустку становить 28 календарних днів. Таким чином, компенсація за невикористану відпустку становить 7576 грн. 81 коп.
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Як роз'яснено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи те, що позивач перенесла певні душевні страждання, викликані тим, що не отримувала протягом декількох місяців нараховану заробітну плату, а також те, що для відновлення свого порушеного права позивач була змушена звернутися до суду, витратила час, зусилля, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ДП «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» грошові кошти на відшкодування завданої позивачеві моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди у 20 000,00 гривень суд вважає не доведеним та не обґрунтованим, а тому, керуючись принципом розумної достатності, розмір відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди визначає у 5000,00 гривень, який вважає розумним та справедливим.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі пропорційно до задоволених вимог, від сплати якого за законом позивач звільнений.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, -
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7576,81 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
Стягнути з Державного підприємства «Державний проектний інститут «Запоріжцивільпроект» судовий збір в розмірі 487,20 грн. в дохід держави.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Суддя: М.В. Антоненко