АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8458/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/789/993/16 Доповідач - Дикун С.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2; позивача ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати за нею право власності на 2/3 ідеальні частки квартири АДРЕСА_1 та на 2/3 ідеальні частки квартири АДРЕСА_2. Острозького у м.Тернополі, у спільному майні подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 вказує на те, що із 16 липня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2014 року розірвано. У даному шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час проживає з позивачкою. За час шлюбу, ними, за спільні кошти, набуто майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме: придбано квартиру АДРЕСА_3, згідно з Договором купівлі-продажу квартири від 25.11.2003 року, укладеним між продавцем ОСОБА_7 та матір'ю відповідача ОСОБА_8, яка діяла в інтересах ОСОБА_1, та квартиру №17 в будинку №29 а по вул. Кн. Острозького в м. Тернополі, яка придбана на підставі Договору купівлі-продажу /ВКІ 422089/ від 28.03.2008 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 серпня 2015 року було ухвалено стягувати із ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - дочки ОСОБА_6, в твердій грошовій сумі, в розмірі 600 грн. щомісячно. На думку позивача, коштів, які надає відповідач, недостатньо для фізичного та духовного розвитку дитини. Розмір присуджених судом аліментів на утримання дочки ОСОБА_9 становить менше половини прожиткового мінімуму, а тому позивач просить врахувати ці обставини щодо недостатності сплачуваних аліментів, відступивши від принципу рівності часток, визнати за позивачем право власності на 2/3 ідеальних частки спірного нерухомого майна.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності задоволено частково. Проведено поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_3, а також квартири АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_3, загальна площа квартири 87,6 кв.м., житлова, 48,4 кв.м., а також право власності на 1/2 ідеальну частки квартири АДРЕСА_4, загальна площа квартири 30,2 кв.м., житлова, 21,4 кв.м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_5, загальна площа квартири 87,6 кв.м., житлова, 48,4 кв.м., а також право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_4, загальна площа квартири 30,2 кв.м., житлова, 21,4 кв.м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Вказує, що судом не взято до уваги всіх доказів відповідача, в тому числі свідчення ОСОБА_8 щодо походження коштів, за які були придбані квартири, та не надано належної оцінки даним доказам. Наголошує на тому, що квартира АДРЕСА_6 була придбана матір'ю відповідача ОСОБА_8 за власні кошти сім'ї та за позичені кошти. Квартира АДРЕСА_4 була придбана за премію, отриману ним, ОСОБА_1, від англійської компанії, в розмірі 30 000 англійських фунтів стерлінгів, а тому дана квартира також не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі із 16 липня 1998 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2014 року розірвано.

У шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 25 листопада 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10, ОСОБА_8, що діє від імені ОСОБА_1 по дорученню, посвідченому ОСОБА_11, консулом Консульського відділу Посольства України у Сполученому Королівстві Великобританії та Північній Ірландії, 03 січня 2002 року за реєстровим №572/0003, купила трикімнатну квартиру АДРЕСА_3. Загальна площа квартири становить 87,6 кв.м., житлова - 48,4 кв.м. Продаж вчинено за 44346 грн. У п.11 даного договору зазначено, що майно придбане під час шлюбу, воно являється власністю подружжя і розпорядження ним можливе лише за згоди другого з подружжя.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 28 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_12, укладеного між ОСОБА_13 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець), продавець передав, а покупець прийняв у власність нерухоме майно, а саме: квартиру №17, що знаходиться за адресою: м.Тернопіль, вул.Кн.Острозького,29. Продажна вартість об'єкту склала 11000 гривень.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССК №276555, виданого 04.04.2008 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВКІ 422089 /28.03.2008 року/, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_12 за реєстром №2007, на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_7.

Згідно з висновком експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи №450/451/452/15-22 від 15.12.2015 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_7 на момент проведення експертизи становить 518021,0 грн., ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 на момент проведення експертизи становить 1 341442,0 грн.

Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення закріплені і в ст.60 СК України.

Згідно з положеннями ч.2 ст.60 СК України встановлено презумпцію, відповідно до якої кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, за загальним правилом, майно, придбане подружжям на запозичені кошти, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Відповідно до ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на розподіл майна, яке їм належить на праві загальної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі розподілу майна, яке є об'єктом права загальної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Враховуючи наведені норми, факт купівлі квартири АДРЕСА_3 25.11.2003 року матірю відповідача - ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_1 не може спростувати правильних висновків суду першої інстанції. Крім цього, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було вчинено усі дії щодо реєстрації зазначеного майна на ім'я ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_8 не зверталась до суду із позовом про визнання такого майна особистою приватною власністю.

Колегія суддів також не може прийняти доводи апеляційної скарги стосовно того, що квартира АДРЕСА_3 придбана за позичені кошти. Оскільки, за загальним правилом, майно, придбане подружжям на запозичені кошти, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Твердження позивача, що квартира АДРЕСА_4 куплена виключно на його кошти, які він отримав як премію від англійської компанії, в розмірі 30 000 англійських фунтів стерлінгів, не підтверджується наданими суду доказами.

Нормами ч.3 ст.57 СК України зазначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Жодних доказів щодо придбання спірної квартири за преміальні кошти, які набуті на підставі контракту, укладеного в Англії від 11.11.2007 року, відповідач не представив. Крім того, якщо премії, нагороди, призи, присуджені одному із подружжя за особисті заслуги і безпосередньо не обумовлені трудовим договором, не є його заробітною платою, то в такому разі ці матеріальні блага можливо визнати роздільною власністю цього подружжя, хоча вони і були одержані ним під час шлюбу.

Виходячи з принципу рівності часток дружини і чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності та положень ст.70 СК України, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку щодо визнання за кожною із сторін право власності по 1/2 частині придбаних за час шлюбу квартир №56 в буд. №11а по вул.Київській у м.Тернополі та №17 в буд.№29 по вул.Кн. Острозького у м.Тернополі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального так і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких яких доказів, які б спростовували висновки суду ОСОБА_1 суду не надав.

Керуючись ст.ст. 303,305,307,308,313-315;317;324;325 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_14