АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Макаренко І.О.
№22-ц/796/9262/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарях: Мовчан О.І., Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» - Ожги ЄвгеніяВікторовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя», ОСОБА_1 про визнання договору відступлення права вимоги недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» та ОСОБА_1 19.01.2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року в задоволені позову ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій посилався на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вказував, що ряд висновків суду ґрунтуються на неповному та однобічному з'ясуванню справи, суд неправильно витлумачив норми матеріального права та не застосував норми процесуального права, що підлягали застосуванню, не дослідив всі обставини справи та зробив помилкові висновки, які не відповідають матеріалам справи.

При укладенні договору № 02/15 передачі (відступлення) права вимоги від 19.01.2015 року сторонами порушено приписи ст.514, ч.1 ст.515 ЦК України; ч.ч. 1,2 ст.56 Закону України «Про Національний банк України, ст.ст. 58, 64, 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність»; постанови від 17.08.2012року №346, зареєстрованої

Міністерством юстиції України 17.09.2012 року за №1590/21902 «Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства», Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492; постанови Правління Національного банку України №42/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

Вказував, що приписами п. 1.7. Інструкції від 21.01.2004 року № 22 регламентовано, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції, а рахунок клієнту відкривається та банківські операції здійснюються лише після проведення ідентифікації особи клієнтів та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом. Тобто, правовідносини, що виникають із обслуговування рахунків, є такими що нерозривно пов'язані з особою кредитора, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.04.2016 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник позивача ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувави, просив відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідач ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору банківського вкладу № С-UAH-106 «Короткостроковий» - 18 від 12.12.2014 року укладеного між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» та ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» сторони в рамках Генеральної Угоди про порядок укладення договорів банківських вкладів з юридичною особою від 19.05.2009 року № С-UAH-106 уклали цей договір банківського вкладу відповідно до якого банк прийняв від вкладника грошову суму вклад в розмірі 4 300 000 грн. зі сплатою відсотків за процентною ставкою 19,50 річних, з терміном повернення вкладу 12.01.2015 року.

19.01.2015 року між ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» та ОСОБА_1 укладено договір №02/15 передачі (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках, за умовами якого ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» відступило, а ОСОБА_1 отримав право на вклад за договором банківського вкладу №С-UAH-106 «Короткостроковий» - 18 від 12.12.2014 року в розмірі 4 300 000 грн.

Як вбачається з додатку №1 до договору № 02/15 передачі (відступлення) прав вимоги на вкладних (депозитних) рахунках від 19.01.2015 року на виконання п.3.1 розділу 3 договору сторони погодили, що вказані в договорі права вимоги передаються ( відступаються) за ціною 4 300 000 грн.

19.01.2015 року ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» та ОСОБА_1 підписали акт приймання-передачі прав вимоги, за яким ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» передало, а ОСОБА_1 прийняв документи, які засвідчують права на депозитний вклад в розмірі 4 300 000 грн. за договором банківського вкладу №C-UAH-106 «Короткостроковий» - 18 від 12.12.2014 року в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК».

ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя» направило ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» повідомлення №02/15 від 20.01.2015 року про передачу (відступлення) права вимоги за договором банківського вкладу №C-UAH-106 «Короткостроковий» - 18 від 12.12.2014 року яким повідомило, що починаючи з 19.01.2015 року новим кредитором за вищезазначеним договором банківського вкладу є ОСОБА_1.

22.01.2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банка» № 42/БТ згідно з якою ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» віднесено до категорії проблемних строком на 180 днів. Встановлено із дня прийняття цієї постанови та до кінця строку, який визначено у пункті 1 цієї постанови обмеження в його діяльності, в тому числі: не допущення проведення активних операцій з інсайдерами, акціонерами банку та пов'язаними особами; погашення заборгованості за будь - якими активними операціями ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» приймати тільки в грошовій формі; повернення коштів інсайдерам та пов'язаним особам здійснювати за погодженням з Національним банком України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до критеріїв, встановлених інструкцією Національного банку України«Про порядок регулювання діяльності банків в Україні та Закону України «Про банки та банківську діяльність» станом на 23.01.2015 року спорідненою особою ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» є ПАТ «Страхова компанія «Укргазпромполіс-життя».

На підставі постанови Правління Національного банку України № 217 від 07.04.2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №70 від 07.04.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «УКРГАЗПРОМБАНК», згідно з яким з 08.04.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» Ожга Є.В.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» запроваджено строком на 3 місяці з 08.04.2015 року по 07.07.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 14.09.2015 року №602 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.09.2015 року №168 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з даним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК» з 15.09.2015 року до 14.09.2017 року, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «УКРГАЗПРОМБАНК», Ожга Є.В. строком на 2 роки з 15.09.2015 року до 14.09.2017 року включно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що укладення спірного договору здійснено з порушенням вимог законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 4, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06.11.2009 року«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Доводи апелянта про те, що заміна сторони (відступлення прав вимоги) у договорі банківського вкладу (депозиту) №С-UAH-106 «Короткостроковий» - 18 від 12.12.2014 року неможлива, так як: заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора; відсутності законодавчо встановленого порядку зміни власника депозитних рахунків; те, що тільки власник депозитного рахунку може надавати розпорядження щодо здійснення переказів з його поточного рахунку колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст.512 ЦК передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч.1 ст.513 ЦК України).

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.514 ЦК України).

Статтею ст.515 ЦК України визначено, що заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, у даній статті йдеться про існування такого зв'язку права кредитора по відношенню до боржника, який за жодних умов не може бути перерваний з особою кредитором, в т.ч. внаслідок передання його іншим особам в порядку правонаступництва. Така нерозривність пов'язана з особистістю кредитора. А тому смерть або припинення кредитора або боржника у таких зобов'язаннях припиняє і саме зобов'язання.

Разом з тим, враховуючи те, що від імені юридичної особи діють її органи, які можуть змінюватися,юридична особа, на відміну від фізичної, може перетворюватися, розділятися, приєднуватися, виділятися щодо себе самої, що зумовлює відповідне правонаступництво, то колегія суддів вважає, що положення ст.515 ЦК України не поширюється до спірних правовідносин, оскільки у випадку припинення юридичної особи внаслідок її перетворення, злиття, приєднання, - депозитне зобов'язання банку не припиняється, а лише переходить до правонаступника такої юридичної особи, що повністю спростовує доводи апелянта про неможливість заміни кредитора у депозитному зобов'язанні.

Депозитне зобов'язання- це грошове зобов'язання, а не особистісне зобов'язання з вчинення певних дій, а тому при поверненні вкладу особа кредитора значення не має.

Отже, депозитні зобов'язання, права за якими отримав відповідач ОСОБА_1, не є такими, ще нерозривно пов'язані з особою (особистістю) попереднього кредитора, а тому відповідні права могли бути відступлені.

До також правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 09.04.2014 року у справі № 6-12цс14.

Колегія суддів звертає увагу на те, що положення статей 1058, 1066, 1068, 1071 ЦК України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року, які регулюють правовідносини за договорами банківського рахунку та банківського вкладу не містять жодних вказівок про те, що зобов'язання за цими договорами є нерозривно пов'язаними з особою кредитора (власника рахунку, вкладника), що, в свою чергу, свідчить про допустимість уступки права вимоги за згаданими договорами.

Крім того, ні норми ст.ст.1060, 1068 ЦК України, ні положенням вищевказаної Інструкції не містять обмежень щодо права вкладника (клієнта) передати право вимоги за договором вкладу (депозитним) шляхом уступки права вимоги на користь іншої особи, оскільки уступка вимоги за даним видом договору відповідає його правовійприроді, а саме, на рахунки даного виду кошти надходять для зберігання і використання банком виключно від їх власника і по закінченню терміна їх зберігання повертаються власнику (кредитору банка) за вказівкою власника коштів або шляхом перерахування на його розрахунковий рахунок, або шляхом видачі готівкових коштів.

Таким чином колегія суддів вважає, що відповідачі відповідно до положень ст.512 ЦК України мали право укласти договір про відступлення права вимоги. У даному випадку власник коштів, розміщених на вкладному (депозитному) рахунку розпорядився ними у спосіб, дозволений законом, а саме, уступивши право вимоги відповідачу ОСОБА_1.

Посилання апелянта на висновок, який міститься впостанові Верховного Суду України від 06.04.2016 року №3-174гс16 у справі №910/8058/15-г відповідно до положень ч.2 ст.360-7 ЦПК України колегією суддів не може бути прийнятим до уваги, оскільки предметом розгляду справи №910/8058/15-г є вимога про визнання зобов'язань припиненими та Суд дійшов висновку щодо неможливості зміни власника рахунку, разом з тим предметом розгляду даної справи є недійсність договору.

Твердження банку про те, що розпоряджатися коштами на депозитному рахунку має право виключно власник рахунку (вкладник) колегія суддів відхиляє, оскільки внаслідок заміни кредитора відбувається не заміна сторони у договорі, що потребує згоди боржника, а відбувається лише заміна управленої сторони у конкретному зобов'язанні, та відповідач ОСОБА_1 став лише новим кредитором у конкретному грошову зобов'язанні.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи позивача про недійсність оспорюваного договору у зв'язку з порушеннями вимог ст.ст.514, 515 ЦК України є необґрунтованими.

Відповідно до ст.66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк України має право здійснити державне регулювання банків у таких умовах: встановлення вимог та обмеженеь щодо діяльності банків, нагляд за діяльністю банків.

На виконання вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 17.08.2012 року №346, зареєстровану Міністерством юстиції України 17.09.2012 року за №1590/21902 «Про затвердження положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства» із змінами та доповненнями.

Главою 12 Положення передбачено порядок віднесення банку до категорії продлемних. Зокрема, п.12.3 передбачено, що рішення Правління Національного банку про віднесення банку (філії іноземного банку) до категорії проблемних має містити, зокрема обмеження у діяльності банку (філії іноземного банку).

Пунктом 7.9 даного Положення передбачено, що банк з моменту отримання рішення Національного банку про обмеження окремих видів здійснюваних банком операцій та протягом визначеного цим рішенням строку (або до визначеного терміну) укладає договори та здійснює операції, в тому числі згідно з договорами, що укладені ним з клієнтами до моменту отримання рішеня, виключно з урахуванням установлених обмежень.

Положеннями ст.58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що пов'язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов'язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов'язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов'язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Посилання апелянта, як на підставу недійсності договору від 19.01.2015 року на постанову Національного банку України № 42/БТ від 22.01.2015 року колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана постанова була прийнята вже після укладання спірного договору.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.8 постанови Пленуму від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Крім того, положеннями ч.1 ст.5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недійсності договору з підстав передбачених ст.ст. 58, 66 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не доведено наявність підстав для визнання його недійсним, які передбачені ст.215 ЦК України, які існували станом на 19.01.2015 року.

Посилання апелянта на заяву ОСОБА_1 від 24.03.2015 року яка надійшла до банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог щодо його зобов'язань перед банком за відповідним договором споживчого кредиту колегія суддів не приймає до уваги оскільки наведені обставин не стосуються предмету доказування у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції не містить обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову не є підставою для його скасування, оскільки відповідно до положень частини 2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав. Крім того, як зазначено в п.58 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року, яке набуло статусу остаточного 10.05.2011 року, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування рішення

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «УКРГАЗПРОМБАНК» - ОжгиЄвгенія Вікторовича відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді