Ухвала

іменем україни

28 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Фаловської І.М.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про стягнення аліментів на період навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 є його батьком. На теперішній час позивач є студентом 5 курсу Університету митної справи та фінансів, денної форми навчання, період навчання - до лютого 2017 року. Оскільки ОСОБА_3 продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, то відповідач зобов'язаний утримувати сина.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти у розмірі ј частини заробітної плати та інших доходів з дня подачі позову і до серпня 2016 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не надав доказів про те, що відповідач може надавати допомогу на час навчання.

Проте, з такими висновками погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення повністю не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4є батьком ОСОБА_3

ОСОБА_3 є студентом 5 курсу Університету митної справи та фінансів, денної форми навчання, період навчання - до лютого 2017 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_6 вказував, що ОСОБА_4 отримує 4 500 грн. пенсії та 1 300 грн. страхових виплат, а тому може надавати допомогу, передбачену ст. 199 СК України.

Проте, суди не дали належної оцінки доводам позивача, не обґрунтували та не спростували обставини, викладені в позовній заяві (а. с. 1) та апеляційній скарзі (а. с. 26-27), таким чином, не встановили обставини у справі, які достеменно свідчать про неможливість відповідачем надавити допомогу сину на час навчання.

За змістом ст. 130 ЦПК України попереднє судове засідання проводиться з метою з'ясування можливості врегулювання спору до судового розгляду або забезпечення правильного та швидкого вирішення справи. Якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню; з'ясовує, які докази подані чи подаються на попередньому судовому засіданні кожною стороною для обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо невизнаних обставин; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про витребування доказів та виклик свідків, про проведення експертизи, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, особи, яка надає правову допомогу, або про судові доручення щодо збирання доказів.

Проте, в ухвалі від 11 вересня 2015 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області зазначив, що проведення попереднього судового засідання не є необхідним, таким чином у порушення вимог статей 10, 130 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначив факти, які необхідно встановити для вирішення спору, не вирішив питання про витребування доказів для забезпечення правильного та швидкого вирішення справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд на вищевказані порушення місцевим судом норм процесуального права уваги не звернув, також залишив поза увагою, що позивач вказував розмір пенсії та страхових виплат, які отримує відповідач, а також заявив клопотання про витребування доказів на підтвердження заявлених вимог (а. с. 28).

За змістом ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам. Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі.

Згідно з ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило ч. 4 цієї статті.

За відомостями Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області місце реєстрації ОСОБА_4 не значиться (а. с. 17).

Разом з тим, позивач заявив клопотання в суді апеляційної інстанції про виклик відповідача в судове засідання через оголошення у пресі (а. с. 28).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Проте, в матеріалах справи відсутні відомості як про вручення судової повістки відповідачу, так і про виклик останнього в суд через оголошення у пресі.

Таким чином, суди розглянули справу без повідомлення всіх учасників процесу, що є порушенням, зокрема ч. 2 ст. 6 ЦПК України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вищенаведені положення закону та обставини справи уваги не звернули, не виконали вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірили та не спростували доводи позивача про наявність можливості у відповідача надавити допомогу сину на час навчання, не виконали вимог ЦПК України щодо належного повідомлення учасників процесу про час та місце розгляду справи, а тому дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий І.М. Фаловська

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

О.В.Кафідова

О.В. Умнова