Справа № 490/6451/16-ц
н/п 2/490/2566/2016
25 липня 2016 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Подзігун Г. В.
при секретарі - Головацькому О. С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про збільшення розміру аліментів, які стягуються на утримання неповнолітньої дитини, та надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без дозволу (згоди) та супроводу батька, -
Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому, з урахуванням зменшення позовних вимог, просила збільшити розмір стягнення аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року, визначивши їх у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття, а також надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., дозвіл на виїзд за межі України до Турецької Республіки та Грецької Республіки без дозволу (згоди) та супроводу батька у супроводі матері, на період, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до 30 вересня 2016 року включно.
В обґрунтування вимог позову позивачка посилалася на те, що на теперішній час з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, однак, на думку позивачки, розміру аліментів, які підлягають стягненню за рішенням суду, не вистачає для задоволення потреб дитини, у зв'язку з чим вони підлягають збільшенню.
Крім того, зазначала, що вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок дитини за кордоном задля покращення стану її здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, однак батько дитини ігнорує її прохання надати дитині дозвіл на виїзд за кордон.
У зв'язку з цим позивачка і звернулася до суду із даним позовом.
Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, уточнені вимоги позову підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав, свого представника до суду не направив.
Представник третьої особи у судове засідання також не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, зменшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності осіб, які не з'явилися, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Як вбачається із матеріалів справи, 07 серпня 2009 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 533).
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2013 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано.
Від шлюбу у сторін народилася дитина - син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.
Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року з відповідача на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно.
Цим же рішенням визначено місце проживання ОСОБА_3 разом із позивачкою за адресою: м. Миколаїв, пров. Палубний, 13.
На теперішній час позивачка вважає, що розміру аліментів, які стягуються за вищезазначеним заочним рішенням суду, не вистачає для забезпечення потреб дитини належним чином, що, на її думку, є підставою для збільшення розміру аліментів.
В той же час, суд із такою позицією ОСОБА_1 погодитися не може з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України та ст. 182 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Аналогічні роз'яснення викладені у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»
Згідно зі ст. 192 СК Україні розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.
В той же час, позивачкою, всупереч положенням ст. 60 ЦПК України, до суду не надано жодних доказів того, що з дня винесення рішення про стягнення аліментів, а неї як одержувача аліментів змінився матеріальний стан або існують інші обставини, які б слугували підставою для збільшення розміру аліментів.
За такого, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю, що не позбавляє позивачку права у подальшому повторно звернутися до суду із таким позовом у випадку існування передбачених Сімейним кодексом України підстав.
В той же час, на думку суду, позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з принципами, покладеними в основу ст. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.
Статтею 10 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважать право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними Конвенцією іншими правами.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, встановлених законом.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцятирічного віку має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними.
В той же час, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Питання виховання дитини, згідно зі ст. 157 СК України, вирішується батьками вільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, № 3857 -XII, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.
Положеннями абз. 1, 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 31.05.1995 року, оформлення паспорта/проїзного документу здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків, документ може бути оформлено на підставі рішення суду.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відпочинок та оздоровлення є важливою складовою життя дитини, спрямованою саме на всебічний розвиток дитини. За такого, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок такого виїзду.
Враховуючи усе вищезазначене, піклуючись про найвищі права та законні інтереси дитини, зважаючи на те, що батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, суд приходить до переконання, що на теперішній час існують підстави для винесення судового рішення, яким слід надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., дозвіл на виїзд за межі України до Турецької Республіки та Грецької Республіки без дозволу (згоди) та супроводу батька у супроводі матері, на період, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до 30 вересня 2016 року включно.
Таким чином, вимоги позову підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
Керуючись ст. ст. 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов - задовольнити частково.
Надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., дозвіл на виїзд за межі України до Турецької Республіки та Грецької Республіки без дозволу (згоди) та супроводу батька - ОСОБА_2 у супроводі матері - ОСОБА_1, на період, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, і до 30 вересня 2016 року включно.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН