У Х В А Л А

5 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства "Сортнасіннєовоч-Львів" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 відмовлено.

29 червня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року, з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 47, 116, 117, 2371 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, 30 березня, 13 й 14 червня 2016 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про відсутність заборгованості перед позивачем щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористані щорічні відпустки, що унеможливлює застосування до приватного акціонерного товариства "Сортнасіннєовоч-Львів" відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 13 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про задоволення позову з огляду на те, що в порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок саме з вини власника, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

В ухвалі від 14 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком апеляційного суду про задоволення позову, оскільки новим штатним розписом кооперативу посада головного бухгалтера, яку раніше займала позивачка, не передбачена, тому відповідач повинен був звільнити позивачку із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та провести з нею розрахунок у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України. За таких обставин з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений статтею 117 цього Кодексу.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не можуть бути прикладом неоднакового застосування судами касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки правові висновки, викладені в цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Ухвали від 24 листопада 2014 року та 30 березня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справах рішення і направив справи на новий розгляд з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справ, які мають значення для правильного вирішення спорів.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства "Сортнасіннєовоч-Львів" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема