АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1226/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/1065/16 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьма Р. М.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

з участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що згідно договору позики від 18 березня 2010 року він надав відповідачу грошові кошти в сумі 39883.50 грн. з умовою їх повернення до 01 вересня 2010 року у сумі, еквівалентній 5000 доларів США. За три роки відповідач повернув лише 10000 грн. Станом на 01 вересня 2013 року загальна сума заборгованості відповідача згідно вказаного договору становила 56812.68 грн. Вказана сума боргу стягнута із відповідача згідно рішення Козівського районного суду від 11 грудня 2013 року. Позивач зазначив, що оскільки з 18 березня 2010 року по 01 вересня 2013 року коливання курсу долара США були незначні, тому курсові різниці при поданні первинного позову не враховувались. Однак, з 2013 року по кінець 2015 року курс долара США суттєво зріс та значно зросла інфляція, тому сума в розмірі 56812.68 грн., яка була стягнута рішенням Козівського районного суду, на теперішній час не відповідає умовам договору та вимагає перегляду в сторону збільшення. Виходячи із наведеного, позивач просив стягнути із відповідача 60966.90 грн. основного боргу за договором позики, що розрахований як різниця між 90850.42 грн. (3738.70 доларів США х 24.30 грн. (згідно курсу станом на 28 жовтня 2015 року) та 29883.30 грн. (сума основного боргу, що врахована в рішенні Козівського районного суду від 11 грудня 2013 року). Також згідно ст.625 ЦК України позивач просив стягнути із відповідача у його користь 23449.30 грн. втрати від інфляції за період з вересня 2013 року по вересень 2015 року із суми основного боргу 29883.30 гри., а також 1933 гривень 3% річних за користування коштами за період з 02 вересня 2013 року по 28 жовтня 2015 року,

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) в користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2) 25382.14 грн. інфляційних втрат та 3% річних за користування коштами згідно договору позики грошей від 18 березня 2010 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 253.82 грн. сплаченого позивачем судового збору.

ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, грошові кошти, визначені в рішенні Козівського районного суду від 11 грудня 2013 року, не повернуті, в зв»язку із правовідносини щодо виконання умов договору позики, не припинилися. Просить рішення змінити та стягнути з відповідача 60966.90 грн.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення курсової різниці суд виходив із того, що рішенням суду вже стягнуто основну суму заборгованості за договором позики, а тому позивач не вправі вимагати здійснення перерахунку основної суми боргу

З таким висновком колегія суддів погоджується.

В судовому засіданні встановлено наступні обставини.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 11 грудня 2013 року стягнуто із відповідача в користь позивача заборгованість за договором позики грошей в сумі 56812.68 грн., з яких: 29883.50 грн. - основний борг, 3673.37 грн. - втрати від інфляції за час від 01 вересня 2010 року (кінцева дата повернення грошей згідно Договору) до липня 2013 року згідно ст.625 ЦК України, 3255.81 грн. 3 % річних за користування коштами (розраховані з 02 вересня 2010 року по 01 вересня 2013 року) згідно ст.625 ЦК України, 20000 грн. штрафу згідно п. 6 Договору позики грошей.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що він вправі вимагати здійснення перерахунку основної суми боргу за договором позики в зв»язку із обезціненням національної валюти станом на 28 жовтня 2015 року, оскільки рішенням Козівського районного суду від 11 грудня 2013 року, яке ухвалено в цивільній справі № 600/1388/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошей судом стягнуто основну суму заборгованості за договором позики грошей від 18 березня 2010 року.

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, у разі невиконання боржником зобов»язання після ухвалення рішення суду про стягнення боргу є підставою для стягнення штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а не для перерахунку основної суми боргу в зв»язку із зміною курсу національної валюти.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що позивач вправі вимагати стягнення із відповідача у його користь 23449.30 грн. втрат від інфляції за період з вересня 2013 року по вересень 2015 року із суми основного боргу 29883.30 грн., а також 1933 грн. - 3% річних за користування коштами за період з 02 вересня 2013 року по 28 жовтня 2015 року, згідно ст.625 ЦК України.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,

Задовольняючи частково позов, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи.

У відповідності до ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2016 - залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів