"22" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва
в складі: головуючого судді Ластовки Н.Д.,
при секретарі Фузік Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, згідно реєстраційного посвідчення № 009654 Київського БТІ від 17.03.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2005 року. Після придбання позивачем квартири, 14.04.2005 року в ній зареєструвалися позивач та його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому, 30.06.2005 року зареєструвалася дочка позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та онук позивача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 і, за згоди позивача 15.09.2006 року був зареєстрований чоловік дочки позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується Довідкою Центру коммунального сервісу Дніпровського району у м. Києві № 238 від 17.06.2016 року. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2016 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано. Таким чином, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 втратив статус члена сім»ї власника житла. На вимогу позивача звільнити квартиру і вивезти речі, відповідач не реагує, жодної участі в оплаті житлово-комунальних послуг не приймає, а наявність його реєстрації впливає на оформлення субсидії, оскільки його доходи враховуються до загального доходу сім»ї. Вищевикладені обставини і змусили позивача звернутися до суду з даним позовом.
В судове засідання позивач не зявився, проте до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, зазначивши, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про місце і час розгляду справи, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Поштове повідомлення повернулось до суду з відміткою про вручення.
Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі ненадання фізичними особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання або місця реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1, згідно реєстраційного посвідчення № 009654 Київського БТІ від 17.03.2005 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2005 року є позивач ОСОБА_1
Відповідно до довідки № 238 від 17.06.2016 року у спірній квартирі зареєстровані позивач та його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочка позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, онук позивача ОСОБА_5, та чоловік дочки позивача - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.5).
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26.05.2016 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було розірвано.
З аналізу норм чинного законодавства можна дійти висновку про те, що особи, які проживають в житлових приміщеннях, що знаходяться в приватній власності громадян, відносяться до двох основних категорій: члени сім'ї власника житла та тимчасові мешканці й орендарі, тобто особи, що прописані та проживають на підставі дозволу власника чи договору оренди приміщення.
В ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім членом сім'ї позивача.
Доказів на підтвердження зворотного і в даному випадку в розпорядження суду не надано.
Тому, на думку суду, відповідач є колишнім членом сім'ї, який прописаний в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дозволу власника - позивача у справі.
Отже, в даному випадку, відносини, що виникли між сторонами у справі щодо права користування житлом, мають речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення останніх повинно відбуватися згідно з вимогами ст. 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений в разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 закону «Про власність»).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК).
Відповідно до ст. 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).
Виходячи з положень ст.ст. 401-405 ЦК України між сторонами у даній справі виникли правовідносини щодо права користування чужим майном (сервітут), в яких позивач є власником майна, а відповідач особою, яка користується сервітутом.
Однією з підстав припинення сервітуту п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України визначено припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Позивач в своїй позовній заяві наголошував на тому, що право користування квартирою позивачем було надано відповідачу у зв'язку з укладенням шлюбу між дочкою позивача та відповідачем. Проте, шлюб між дочкою позивача та відповідачем був розірваний 26.05.2016 року, що підтверджується копією заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили.
Таким чином, обставини, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, в зв'язку з чим позивач, як власник майна, вправі ставити питання про припинення сервітуту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним майном.
Крім того, за правилом ч.2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не дає згоду на добровільне зняття з реєстрації місця проживання у спірній квартирі.
Таким чином, якщо відповідач внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).
Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідача ОСОБА_2 необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Суд не вирішував питання судових витрат, оскільки позивачем дане питання не ставилося.
Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 79, 88, 191, 213-215, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.317, 319, 321, 406 ЦК України, ст.150 ЖК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів після оголошення рішення суду в судовому засіданні, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
СУДДЯ: