Справа № 454/34/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1153/2016
Головуючий у 1 інстанції Струс-Духнич Т.В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
У Х В А Л А

19 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Меленко О.Є.

суддів Беркій О.Ю., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області та Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 06 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 06 січня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області та Держави в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в частині вимог до Апеляційного суду Львівської області.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на її необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, та порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд посилався на вимоги постанови пленуму ВСУ від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади», однак не вказав до якого нормативного документу відноситься постанова ВСУ та не врахував положення Конституції України, Рішень Конституційного Суду України та Законів України, які гарантують право особи звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Також апелянт зазначає, що суд належним чином не обґрунтував ухвалу, та не вказав на підставі яких норм юрисдикція судів не поширюється на правовідносини з відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

З цих підстав, ухвалу суду першої інстанції, апелянт просив скасувати, а справу направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

В судове засідання ОСОБА_2, будучи належно повідомленим про розгляд справи, не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, в частині позовних вимог до Апеляційного суду Львівської області, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області.

З матеріалів справи, та позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Апеляційного суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби Україна про відшкодування моральної шкоди. Як на підставу своїх вимог, позивач вказував, що в результаті протиправних дій колегії суддів Апеляційного суду Львівської області, а саме винесення ухвали від 27.06.2014 року про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2, та залишення рішення Галицького районного суду м. Львова від 07.05.2014 року без змін, було принижено його честь, гідність та ділову репутацію. А тому просив стягнути моральну шкоду в розмірі 1 000 000 гривень.

Конституцією встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється і що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом (ст.ст.126, 129).

Згідно із зазначеними положеннями Конституції судові рішення і відповідно дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних із підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції. Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст.129 Конституції і законодавством про судочинство.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст.62 Конституції матеріальна й моральна шкода, завдана безпідставним засудженням, відшкодовується державою лише в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й у цьому разі за заподіяну особі шкоду відповідає не суд або суддя, а держава.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обгрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (ухвала Верховного Суду України від 23.03.2011р.

Згідно рішень Європейського суду з прав людини право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 15 грудня 1992 року).

Згідно п. 57 Висновку Консультативної ради європейських суддів № 11 (2008) зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно Висновку Консультативної ради №3 (2002) зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості, що підлягає встановленню у визначеному національним законодавством порядку.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, підстав та предмету заявлених вимог до Апеляційного суду Львівської області, пов'язаних із здійсненням ними судочинства, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Що стосується посилання апелянта, на те, що суд не зазначив до якого нормативного документа відноситься постанова пленуму ВСУ то такі не заслуговують на увагу, оскільки згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до повноважень загальних судів не входять обов'язки тлумачити норми закону.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317, ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 06 січня 2016 року - залишити без зміни про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області та Держави в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди в частині вимог до Апеляційного суду Львівської області - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: О.Ю. Беркій

В.А. Девляшевський