Провадження № 22-ц/779/618/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Горблянського Я.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення розміру інфляції і 3% річних неповернутих коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2016 року про залишення заяви про забезпечення позову без задоволення,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення розміру інфляції в сумі 52 108, 56 грн. і 3% річних неповернутих коштів в сумі 9 470, 66 грн.

04.02.2016 року представник позивача ОСОБА_5 подав суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_4, в межах суми позовних вимог у розмірі 61 579, 22 грн., оскільки як стало відомо позивачу відповідач приховує майно, грошові кошти та збирається відчужити частину майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2016 року заяву представника позивача - ОСОБА_5 про забезпечення позову залишено без задоволення.

Не погодившись з ухвалою суду представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, висновки суду є необгрунтованими.

На думку апелянта, позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження своїх вимог та судом першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову не було враховано вимог діючого законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України.

Також зазначив, що суд не надав оцінку наданим позивачем доказам. Проте позивач має аргументовані підстави побоюватись того, що відповідач буде ухилятися від виконання судового рішення та буде різними способами перешкоджати у виконанні судового рішення. Так, відповідач: безпідставно не виконує інше рішення суду про стягнення грошових коштів на користь позивача; використовує всі можливі способи затягування строку виконання рішення суду; має необхідне майно для виконання судового рішення, проте не бажає використовувати його для покриття боргу та виконання рішення суду; відповідач особисто в процесі розгляду справи про розстрочку виконання рішення суду, стверджувала, що має грошові кошти отримані від продажу спільно нажитого майна за час шлюбу з позивачем, яке не підлягає розподілу між подружжям.

Просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Суд першої інстанції, залишивши заяву про забезпечення позову без задоволення, виходив з того, що представником позивача не наведено суду жодних обставин щодо достатнього обґрунтування того, що відповідач збирається відчужити частину майна та невжиття таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Підстави, види забезпечення позову, а також порядок розгляду заяви про забезпечення позову та виконання ухвали про забезпечення позову передбачений ст.ст. 151 - 153 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Ч. 2 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Положеннями ст. 152 ЦПК України передбачені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, практика застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову роз'яснена у Постанові Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р., відповідно до якої забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У п. 4 зазначеної постанови вказано, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Обґрунтовуючи заяву про необхідність застосування заходів забезпечення позову у цій справі, припущення заявника про те, що відповідач буде ухилятися та буде всілякими способами перешкоджати у виконанні судового рішення, ґрунтувалося на обставинах, пов'язаних із примусовим виконанням іншого рішення суду, ухваленого за наслідками розгляду справи за майновим спором між тими ж сторонами, відповідно до якого з відповідача на користь позивача стягнені грошові кошти у розмірі 117 378,70 гривень та 1173,78 гривень судового збору. Так, представник позивача стверджує, що відповідач, маючи реальну можливість виконати рішення суду за рахунок проданого майна, набутого за час шлюбу, яке не підлягає поділу між подружжям, не маючи намірів його виконувати, подала заяву про розстрочку виконання рішення суду.

Із матеріалів справи вбачається, що в межах виконавчого провадження, відкритого у зв'язку з виконанням рішення суду про стягнення зазначених коштів накладені арешти на ? частку квартири, належної відповідачці, та на земельну ділянку, розташовану в урочищі «Зелене господарство», що у с. Чукалівка Тисьменицького району, площею 0,1954 га (а.с.34-37).

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки вони на час розгляду заяви судом першої інстанції не давали підстав вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Доказів того, що відповідач має наміри та реальну можливість продати належне їй майно, на яке накладено арешт, суду надано не було. Також не надано суду і доказів про те, що у власності відповідача наявне будь-яке інше майно, за рахунок якого можливе забезпечення цього позову.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

Я.Д. Горблянський