Справа № 758/2196/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарі - Лемішко А. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об»єктом спільної сумісної власністі подружжя, та права власності на 1/2 цього майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2. про визнання квартири об»єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнання за нею права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Обгрунтовує позовні вимоги тим, що з 06.09.1997 перебувала з відповідачем у шлюбі, оформленому реєстрацією відділом РАГС Печерського району м. Києва, актовий запис № 546, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2013 розірвали.

У шлюбі мають спільну неповнолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу, 04.07.2001 на ім»я відповідача за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат: 18.0 кв. м, 10.5 кв. м, 12.3 кв. м, всього житловою площею 39,70 кв. м, загальною площею 55,70 кв. м.

Зазначена квартира за законом є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, в якій вони зареєстровані та проживають разом з неповнолітньою донькою, проте відповідач не визнає, що квартира спільно придбана, що вимусило звернутися до суду для захисту своїх прав і вирішення питання поділу спільно нажитого майна.

Позивач просила визнати спірну квартиру об»єктом спільної сумісної власності подружжя, та у порядку поділу - за кожним з них право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Відповідач, ОСОБА_2, з позовом ознайомлений, у письмових поясненнях зазначив, що спільно з позивачем за час шлюбу придбали за договором купівлі - продажу від 04.07.2001, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, реєстр №1962, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 39,70 кв. м, загальною площею 55,70 кв. м.

Доводи, наведені в позовній заяві, не відповідають дійсності, пропонував позивачу поділити квартиру порівно, але вона претендувала на 2/3 частки, з чим не погодився.

Не заперечує проти позовних вимог про визнання квартири об»єктом спільної сумісної власності, та за ним і позивачем - по 1/2 частині цієї квартири за кожним.

Представник позивача на підставі довіреності, ОСОБА_4, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_5, також подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає, просить поділити квартиру по 1/2 частині між колишнім подружжям.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено положеннями ст. 16 ЦК України.

Частиною 2 цієї статті визначені способи захисту судом цивільних прав та інтересів, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд установив, що з 06.09.1997 сторони перебували у шлюбі, оформленому реєстрацією відділом РАГС Печерського району м. Києва, актовий запис № 546, мають спільну неповнолітню доньку, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 7).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.11.2013 сторони шлюб розірвали ( а. с. 23).

У позовній заяві позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що за час шлюбу за спільні кошти придбали спірну квартиру, яку відповідач не визнає спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно договору купівлі - продажу від 04.07.2001, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-962, зареєстрованого у БТІ м. Києва 10.07.2001 за реєстром №3939, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат: 18.0 кв. м, 10.5 кв. м, 12.3 кв. м, всього житловою площею 39,70 кв. м, загальною площею 55,70 кв. м ( а. с. 20, 21).

Нормами ст. 22 КпШС (чинної на момент придбання квартири) було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Щодо підстав набуття спільної сумісної власності подружжя чинні норми ст. 60 СК кореспондуються з нормами ст. 22 КпШС.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 22, 23 постанови від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз»яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири тощо.

Відповідно ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сторони погодили на час розгляду справи вартість спірної квартири у сумі 945 060 грн., 1/2 частина якої складає суму 472 530 грн., відповідач не заперечує, що ця квартира, оформлена на його ім»я, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже в цій частині спір відсутній.

Відповідно ч. 1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню частково, у частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, що складається з трьох кімнат: 18.0 кв. м, 10.5 кв. м, 12.3 кв. м, всього житловою площею 39,70 кв. м, загальною площею 55,70 кв. м, в іншій частині вимог відмовляє.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 4725 грн. 30 коп., позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пп. 10 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі наведеного, ст. 22 КпШС, ст. ст. 69, 70 СК, керуючись ст. ст. 10, 11, 58-60, 64, 174, 179, 208, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, що складається з трьох жилих кімнат: 18.0 кв. м, 10.5 кв. м, 12.3 кв. м, всього житловою площею 39,70 кв. м, загальною площею 55,70 кв. м.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) у дохід держави судовий збір у сумі 4725 грн. 30 коп. (чотири тисячі сімсот двадцять п'ять грн. коп. 30).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко