У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 16 жовтня 1993 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який розірвано рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2013 року. За час шлюбу рішенням Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30 липня 2004 року відповідачу надано земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а 30 грудня 2010 року вінотримав державний акт на право власності на земельну ділянку. У 1990 році ОСОБА_4 придбав будинок, який зазначено в технічному паспорті під літ. «В» - літня кухня, та літ. «Г» - сарай. За час шлюбу побудовано двоповерховий житловий будинок літ. «А» і котельня літ. «Б». Житловий будинок під літ. «А» загальною площею 115,85 кв. м, житловою площею 64,20 кв. м, підсобною площею 51,65 кв. м. 22 травня 2003 року відповідач отримав свідоцтво право на власності на вказанедомоволодіння, яке в цілому складається з літ. «А» - житлового будинку та господарських споруд за вищевказаною адресою. Житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований будинок, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і їй належить 1/2 частина цього майна, однак між нею та відповідачем виникає спір щодо користування будинком, вони не домовились про варіанти поділу будинку та земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши та збільшивши позовні вимоги, просила суд у порядку поділу майна подружжя виділити їй у власність з житлового будинку під літ. «А» певні приміщення на І та ІІ поверхах, надвірні будівлі, просила виділити відповідачу у власність з житлового будинку під літ. «А» певні приміщення на Іта ІІ поверхах, надвірні будівлі. Також просила провести поділ земельної ділянки.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4, в якому їх ідеальні частки складають по 1/2 частині. Проведено поділ будинку в натурі.

Виділено ОСОБА_3 у вказаному будинку та передано у власність визначені приміщення житлового будинку, що складають 44/100 частки будинку вартістю 222 750 грн, що на 33 092 грн менше її ідеальної частки.

Виділено ОСОБА_4 у вказаному будинку та передано у власність визначені приміщення житлового будинку, що складають 56/100 частки будинку вартістю 288 934 грн, що на 33 092 грн більше його ідеальної частки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 33 092 грн.

Перерозподілено ідеальні частки у праві власності на вказаний будинок та визнано за ОСОБА_4 право власності на 56/100 частоквказаного будинку з надвірними спорудами, а за ОСОБА_3 - на 44/100 частки.

Для здійснення поділу будинку визначено роботи з його переобладнання, вартість яких складає 120 391 грн, витрати на їхпроведення поділено між сторонами у рівних частках по 60 195 грн 50 грн.

Визначено переобладнання будинку проводити після отримання дозволу Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області на перепланування та здійснення прибудов.

Виділено ОСОБА_3 та передано у власність відповідно до частки власності у будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 1 100 кв. м.

Виділено ОСОБА_4 та передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 1 400 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно - двоповерховий житловий будинок та господарські споруди, придбано, а потім побудовано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за час шлюбу за спільні грошові кошти, тому відповідно до ст. 60 СК України вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки у власності є рівними. Приймаючи другий варіант судової будівельно-технічної експертизи поділу будинку в натурі та земельної ділянки, суд виходив із інтересів сторін, їх рівного права на будинок та того, що даний варіант поділу будинку наближений до ідеальних частин сторін в спільній власності, відступ від часток незначний. При цьому суд поклав на сторони виконання робіт з переобладнанняжитлового будинку в дві ізольовані квартирита обов'язок у подальшому для цих робіт отримати дозвіл ради.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові ОСОБА_3, виходив із того, що позивачем не доведено, що джерелом набуття спірних господарських будівель є спільні кошти або спільна праця подружжя, а зведення за час шлюбу двоповерхової будівлі не може служити підставою для визнання їх об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому перебудова об'єкта нерухомості є капітальною й вимагає попереднього дозволу Виноградарської сільської ради, який не отримано, тому спірний житловий будинок з господарськими спорудами не може бути реально поділено між сторонами у справі відповідно до їх часток згідно зі ст. 364 ЦК України. Крім того, від вирішення питання про виділ частки (поділ будинку) залежить вирішення спору щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 16 жовтня 1993 року, який рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 червня 2013 року розірвано.

За час шлюбу рішенням Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30 липня 2004 року ОСОБА_4 надано земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а 30 грудня 2010 року він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. За час шлюбу на вищевказаній земельній ділянці побудований житловий будинок з господарськими спорудами, який було оформлено на ім'я ОСОБА_4 та на підставі рішення Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 30 квітня 2003 року на його ім'я видано свідоцтво про право власності від 22 травня 2003 року.

Згідно з технічним паспортом будинок станом на 2 червня 2003 року складається з: літ «А» - житловийбудинок, загальною площею 115,85 кв. м, у тому числі житловою 64,20 кв. м, на І поверсі розташовані: коридор площею 15,30 кв. м, житлова кімната площею 20,80 кв. м, кухня площею 14,40 кв.м, комора площею 1,35 кв. м, ванна площею 5,50 кв. м; на ІІ поверсі розташовані: коридор площею 13,70 кв. м, житлова кімната площею 15,10 кв. м, житлова кімната площею 19,40 кв.м, житлова кімната площею 8,90 кв. м, «І» балкон площею 1,40 кв. м; а також з господарських споруд: котельні під літ. «Б», літньої кухні під літ. «В», коридору літньої кухні під літ. «в», сараю під літ. «Г», сараю під літ. «Д».

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У пп. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику.

Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Судом установлено, що ОСОБА_3 просила суд передати у власність ОСОБА_4 літню кухню під літ. «В».

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, доводів сторін належним чином не перевірив, не дав їм належної правової оцінки, установивши, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, залишив поза увагою дію презумпції спільності майна подружжя та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення апеляційного суду не може вважатись законним та підлягає скасуванню.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції.

Так, для здійснення переобладнання й перепланування в будинку потрібно отримати дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, що передбачено ст. 152 ЖК УРСР.

У пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову про поділ будинку в натурі.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик