У Х В А Л А

27 вересня 2016 року суддя Іллічівського районного суду м.Маріуполя Кузнецов Д.В., ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

26 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Також ним було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії з вилучення у заявника дочки, ОСОБА_3, а також з вивезення дочки на тимчасово непідконтрольну територію України так названу «ДНР» і за межі України. В обґрунтування заяви вказував, що його дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, після розірвання шлюбу із дружиною почала жити із матірю, але в останній час відповідач ніде не працює, знаходиться в стані алкогольного спяніння, постійно палися у присутності дитини, виловлюється нецензурними словами, приводить інших чоловіків, вихованням дитини не займається. Також у заявника виникли побоювання, що відповідач може навмисно забрати у нього дитину та вивезти її на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області або за межі України.

Ознайомившись із вказаною заявою, вважаю, що в її задоволені слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

За наведених положень ЦПК обовязковою умовою для забезпечення позову є та обставина, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести у подальшому до неможливості виконання рішення суду. У поданому позові ОСОБА_1 просить визначити місце проживання дитини разом із ним.

Разом з тим, позивач не обґрунтував та не надав належних доказів в обґрунтування достатніх ризиків, які б підтверджували кожну обставину в заяві про забезпечення позову, а саме факт негативного ставлення до дитини матірю, негативного способу життя відповідачем та намагання вивезення дитини за межі України або на непідконтрольну територію України.

Більше того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Аналогічний порядок та обмеження щодо виїзду дітей встановлено і для виїзду на тимчасово непідконтрольну територію Донецької та Луганської областей, що закріплено у Наказі Служби безпеки України від 22 січня 2015 року № 27ог «Про затвердження Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

Отже відповідно до діючого законодавства, яке регулює порядок виїзду дітей, виїзд дитини може відбутися лише у присутності двох батьків або за нотаріально посвідченою згодою одного із батьків.

З огляду на вказані положення законодавства, відсутні обґрунтовані ризики для вивезення дитини за межі України без згоди позивача.

Крім того, в підтвердження обґрунтованості заяви про забезпечення позову представлено лише свідоцтво про народження дитини ОСОБА_3, 19 травня 2011 року, де матірю дитини вказано ОСОБА_4, натомість відповідачем у справі та особою, стосовно якої слід застосувати забезпечення позову, є ОСОБА_2. Будь-яких доказів щодо зміни прізвища до суду представлено не було, що унеможливлює достовірну ідентифікацію особи, стосовно якої передбачається можливе забезпечення позову.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 22.12.2006р. № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи вказані положення закону та обставини справи, суд вважає необґрунтованою та недоведеною подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову, у звязку із чим відмовляє в її задоволені.

Одночасно з цим, суд розяснює, що позивач не позбавлений права повторно на будь-якій стадії розгляду справи звернутися до суду із заявою про забезпечення позову при наявності для цього обґрунтованих підстав.

Керуючись ст.ст.151, 153 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

На ухвалу може бути надана апеляція до Апеляційного суду Донецької області через Іллічівський районний суд міста Маріуполя протягом 5 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: ОСОБА_5