Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №310/7988/15ц Головуючий у 1 інстанції: Петягін В.В.
Провадження № 22-ц/778/1324/16 Суддя-доповідач: Спас О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Бабак А.М.,

Полякова О.З.,

за участю секретаря судового засідання Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Бердянської міської ради

на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року

у справі за позовом Бердянської міської ради до ОСОБА_3, третя особа: комунальне підприємство «Житлосервіс-2а» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням гуртожитку, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року Бердянська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: КП «Житлосервіс-2а» про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням гуртожитку.

В позові зазначала, що гуртожиток по вул. Кірова, 84 в місті Бердянську Запорізької області є власністю територіальної громади міста Бердянська в особі Бердянської міської ради па підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У відповідності до довідки балансоутримувача будинку КП "Житлосервіс-2а" від 20.04.2015 № 856 в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровано місце постійного проживання ОСОБА_3 27.05.2014, 13.10.2014 та 17.04.2015 були проведені обстеження кімнати на предмет проживання ОСОБА_3 В ході обстеження було встановлено, що ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1 не мешкає. Зі слів сусідів ОСОБА_3 не з'являвся за місцем реєстрації більше року, в кімнаті проживають квартиранти. Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03 квітня 2003р. № 163 та змінами, що внесені рішенням виконавчого комітету від 05 лютого 2004р. № 86 затверджене положення про гуртожитки територіальної громади міста Бердянська. Положення про гуртожитки територіальної громади міста Бердянська не містить порядку визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Але, дане положення складене відповідно до норм Житлового кодексу України, який є загальним нормативно - правовим актом по відношенню до регулювання житлових відносин з метою належного використання житлового фонду. Інформація щодо причин не проживання в гуртожитку ОСОБА_3 у Бердянської міськради та її виконавчого комітету відсутня, будь-які заяви від ОСОБА_3 з цього приводу на адресу Бердянської міськради, її виконкому та КП "Житлосервіс- 2а" не надходили. Посилаючись на викладені обставини, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Бердянська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені такі обставини.

Згідно копії свідоцтва про право власності на гуртожиток, виданого виконавчим комітетом Бердянської міської ради 06.06.2002 року на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради №321 від 31.05.2002 року, гуртожиток по АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Бердянська в особі Бердянської міської ради.

Відповідно до довідки КП «Житлосервіс-2А» від 20.04.2015року №856 та довідки Бердянського MB УДМВС в кімнаті АДРЕСА_1 з 31.08.1999р. зареєстровано місце постійного проживання ОСОБА_3

Згідно копій актів обстеження, складених одноособово юристом КП «Житлосервис-2» (третьої особи у справі) від 27.05.2014р., 13.10.2014р. та 17.04.2015р. проведено обстеження вказаної кімнати на предмет проживання відповідача. В ході обстеження було встановлено, що ОСОБА_3 в кімнаті АДРЕСА_1 не мешкає, зі слів сусідів ОСОБА_3 не з'являвся за місцем реєстрації більше року, в кімнаті проживають сторонні особи.

Під час апеляційного розгляду справи колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції належним чином та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначає, що причини відсутності відповідача невідомі (а.с.3), незважаючи на те, що причина відсутності має значення для вирішення справи, оскільки про це прямо вказано у наведеній нормі ЖК України. Доказів з цього питання позивач суду не надав.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Ураховуючи те, що правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно вказав на таке.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив надані позивачем акти обстеження від 13.10.2014р. та 17.04.2015р. (а.с.9,10), так як вони складені одноособово юрисконсультом третьої особи КП "Житлосервіс-2А". При цьому з актів від 13.10.2014р. та 17.04.2015р. видно, що фактичні підстави позову ними не підтверджуються, сусіди від підпису відмовилися, вказані в акті відомості про не проживання відповідача не підтвердили. Суд вважав, що акти не відображають фактичні обставини справи.

Вірним є критична оцінка показань коменданта гуртожитку, працівник КП "Житлосервіс-2А", яка пояснила суду, що вона також працює комендантом іще в 22 гуртожитках; вона примирно двічі на місяць відвідує гуртожиток, жодного разу там відповідача не бачила. В листопаді 2015 року вона бачила співмешканку відповідача, яка в нетверезому вигляді говорила, що буде жити в його кімнаті.

Статті 10,60 ЦПК України зобов'язують позивача доводити свої вимоги на засадах змагальності переконливими, належними та допустимими доказами.

Діючи у відповідності до ст.212 ЦПК України, суд першої інстанції оцінив надані позивачем вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому суд виходив з того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності; результати оцінки доказів суд відобразив в рішенні, в якому навів мотиви відмови в прийнятті доказів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки оскарженого рішення, оскільки в цілому повторюють позовну заяву, вимоги якої та їх підстави були ретельно розглянуті під час провадження справи судом першої інстанції та дістали належної правової оцінки, з якою погоджується колегія суддів, що відображено у цій ухвалі.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не здобув доказів проживання або причин відсутності відповідача у спірному житлі, є неприйнятними, оскільки позивач не бере до уваги вимоги ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо змагальності та диспозитивності цивільного судочинства та намагається перекласти на суд встановлений законом обов'язок позивача надати переконливі, належні та допустимі доказами своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається відсутність жодного доказу, який би відповідав вимогам ст.ст. 57-59,64 ЦПК України та на підставі яких суд міг дійти переконання про доведеність позовних вимог.

При розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Бердянської міської ради відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: