22-ц/775/688/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В. Категорія 39 Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.,

секретар - Трушкова Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 міської ради на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 20 лютого 2014 року помер її батько ОСОБА_4, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті позивач проживає у спадковому будинку. В провадженні Третьої маріупольської державної нотаріальної контори відкрито спадкову справу що до майна померлого. Вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо спадкового майна та відсутністю державної реєстрації у відповідних органах. Зокрема вказувала, що житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі був зведений у 1939 році дідом позивачки ОСОБА_5, а 06 травня 1944 року її дід пропав без вісті на фронті. Рішенням виконкому Іллічівської районної ради м.Маріуполя від 12.01.1977 року було дозволено нове будівництво будинку на земельній ділянці по вул. Радгоспній, 3 в м.Маріуполі бабусі позивача ОСОБА_6. Нове домоволодіння ОСОБА_6 добудувати та ввести в експлуатацію не встигла, оскільки 17.08.1979 року померла. Після смерті баби позивача ані її батько ОСОБА_4, який помер 20 лютого 2014 року, ані мати ОСОБА_7, яка померла 26 липня 2014 року, до нотаріальної контори для прийняття спадщини не звертались. На підставі викладеного, просила визнати за нею право власності на домоволодіння за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул. Радгоспна, буд.3, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 20 лютого 2014 року.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на домоволодіння №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі Донецької області в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 20 лютого 2014 року.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_2 міської ради, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправомірно зроблений висновок судом щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В скарзі вказувала, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення не було застосовано вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 3 січня 1966 року щодо обов'язкового прийняття домоволодінь в експлуатацію. Крім того зазначала, що в рішенні від 02 липня 2016 року було визнано права власності на все домоволодіння №3 по вул. Радгоспній, без зазначення конкретних об'єктів, що входять у зазначене домоволодіння, оскільки остання інвентаризація була проведена в 2008 році і з урахуванням цього може мати місце випадок, коли на об'єкти, що побудовані після смерті спадкодавця та не зареєстровані в установленому законом порядку, визнається право власності в порядку спадкування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, заперечення позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_9, які просили відхилити скаргу та залишити рішення без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача належно доведені письмовими доказами, і, незважаючи на відсутність державної реєстрації на обєкт нерухомості, що входить до складу спадщини, що й потягнуло за собою неможливість для позивача оформити свідоцтво на спадщину нотаріально, є підстави для визнання за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.6). Прізвище «Куркчи» позивач змінила у звязку із укладанням шлюбу. (а.с. 7-9).

20 лютого 2014 року помер батько позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №762611 від 21 лютого 2014 року. 26 липня 2014 року померла мати позивача ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО №800679 (а.с.10-11).

На час смерті померлого 20 лютого 2014 року ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №3 з усіма надвірними прибудовами, які розташовані в м.Маріуполі по вул. Радгоспній.

Спадкоємцями першої черги за законом на спадкове майно були дружина померлого ОСОБА_7, померла 26 липня 2014 року, та позивач.

Як вбачається з ОСОБА_9 про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05 серпня 2014 року №38049455, до спадкового реєстру внесено реєстраційний запис у зв'язку із реєстрацією спадкової справи № №461/2014 після померлого ОСОБА_4 (а.с.19).

Постановою державного нотаріуса Третьої маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 від 26.04.2016 року № 948/02-31 відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №3 з усіма надвірними прибудовами, що знаходяться за адресою: м.Маріуполь, вул. Радгоспна після померлого 20 лютого 2014 року батька ОСОБА_4 у звязку із відсутністю у померлого правовстановлюючих документів на нерухоме майно та проведення державної реєстрації у відповідних органах м.Маріуполя (а.с.36).

Зі справи також вбачається, що спірний житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі був зведений у 1939 році дідом позивача ОСОБА_5. Такі обставини підтверджуються договором на право забудови за адресою будинку №3 по вул.Радгоспній , укладеним ОСОБА_2 відділом Міського Комунального Господарства 14 вересня 1939 року із ОСОБА_5, нотаріально посвідченим. Таким чином, будівництво було проведено на законно виділеній земельній ділянці. 06 травня 1944 року ОСОБА_5 загинув (пропав без весті на фронті), що підтверджується письмовими матеріалами справи. Рішенням виконкому Іллічівської районної ради м.Маріуполя від 12 січня 1977 року було дозволено нове будівництво будинку на земельній ділянці по вул. Радгоспній, 3 в м.Маріуполі бабі позивача ОСОБА_6. Нове домоволодіння ОСОБА_6 не ввела в експлуатацію, 17 серпня 1979 року померла.

Судом першої та апеляційної інстанції досліджені матеріали інвентарної справи домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі та технічний паспорт, виконаний 19.04.2016 року ФОП-Україна «Бюро технічної інвентаризації», з яких встановлено, що згідно технічних інвентаризацій, проведених 07 лютого 2008 року, 19.04.2016 року житлового будинку №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі, на земельній ділянці за вказаною адресою розташовані: житловий будинок літ.А-1, загальною площею 21,2 кв.м., жилою площею 12,8 кв.м., який складається з приміщень: коридор 1-1, площею 2,0 кв.м., комора 1-2 площею 1,0 кв.м., кухня 1-3, площею 5,4 кв.м., жила кімната 1-4 площею 12,8 кв.м.; ганок літ в, огорожа №1, ворота №2. А також житловий будинок готовністю 27% літ.В-1, сіні літ.в-1, ганок літ.в1, нежила прибудова готовністю 60% літ.В1-1.

Згідно з довідкою №345 від 09 грудня 2008 року, виданою міським комунальним підприємством «ОСОБА_2 бюро технічної інвентаризації» вбачається, що право власності на житловий будинок №3 по вул. Радгоспній в м.Маріуполі не зареєстроване, будинок в експлуатацію не зданий.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (редакція 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом встановлено, і ніким не оспорюється, що після смерті баби позивача - ОСОБА_6, померлої 17 серпня 1979 року, спадкоємцем першої черги за законом був її син ОСОБА_4, який прийняв спадщину у вигляді спірного домоволодіння, оскільки на момент смерті та після її смерті постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі змісту ч.1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно з положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачена була обов'язкова реєстрація (інвентаризація) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/04-13, по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Записи у погосподарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки і споруди у порядку спадкування, оцінюються у сукупності з іншими доказами, таким як: рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Отже, договором на право забудови за адресою будинку №3 по вул.Радгоспній, укладеним ОСОБА_2 відділом Міського Комунального Господарства 14 вересня 1939 року із ОСОБА_5, нотаріально посвідченим, підтверджується, що спірний будинок був зведений на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008р. № 7 розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

На підставі викладеного судом першої інстанції встановлено, і колегія суддів погоджується з таким висновком, що ОСОБА_4 батько позивача, який проживав на день смерті свого батька в спірному будинку, і фактично прийняв спадщину, що ніким не оспорюється, - набув право власності на домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі та є єдиним власником зазначеного будинку.

20 лютого 2014 року ОСОБА_4 помер. Єдиним спадкоємцем на даний час після смерті ОСОБА_4 є позивач.

На час смерті спадкодавця на земельній ділянці розташовані житловий будинок літ.А-1, загальною площею 21,2 кв.м., жилою площею 12,8 кв.м; ганок літ в, огорожа №1, ворота №2. А також житловий будинок готовністю 27% літ.В-1, сіні літ.в-1, ганок літ.в1, нежила прибудова готовністю 60% літ.В1-1. Спеціалістом ФОП Україна «Бюро технічної інвентаризації» в технічній характеристиці нерухомого майна зазначено, що правовстановлюючий документ за даною адресою на імя ОСОБА_4 не мав реєстрації.

26 квітня 2016 року нотаріусом відмовлено ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальних дій у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів. (а.с.36)

Судова колегія приходить до висновку, що позивач фактично прийняла спадщину, оскільки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлених ст. 1270 ЦК України строк, однак спадщину не отримала з обєктивних причин.

Перевіряючи оскаржуване рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, та дійшов до вірного висновку про задоволення вимог позивача стосовно визнання за нею права власності в порядку спадкування.

Разом з тим, згідно з п. Постанови № від Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК ( 1618-15 ). У ній, зокрема, має бути зазначено: висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено); висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні та інше.

За таких обставин колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення не конкретизовано, на яке саме нерухоме майно суд визнав право власності за позивачем, враховуючи, що на території домоволодіння №3 по вул.Радгоспній є незавершене будівництво. У звязку із цим рішення підлягає зміні з внесенням уточнень про те, що за ОСОБА_3 можливо визнати право власності на домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі Донецької області, а саме: жилий будинок літ А-1, загальною площею 21,2 кв.м., жилою площею 12,8 кв.м., який складається з приміщень: коридор 1-1, площею 2,0 кв.м., комора 1-2 площею 1,0 кв.м., кухня 1-3, площею 5,4 кв.м., жила кімната 1-4 площею 12,8 кв.м.; ганок літ в, огорожа №1, ворота №2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 20 лютого 2014 року.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме, вимог Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 3 січня 1966 року щодо обов'язкового прийняття домоволодінь в експлуатацію, не є слушними, спростовуються змістом рішення суду, з якого вбачається, що судом не допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 міської ради на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні тільки в частині чіткого визначення нерухомого майна, на яке визнано право власності позивача, з ухваленням рішення про те, що за позивачем визнано право власності на домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі Донецької області, а саме: жилий будинок літ А-1, загальною площею 21,2 кв.м., жилою площею 12,8 кв.м., який складається з приміщень: коридор 1-1, площею 2,0 кв.м., комора 1-2 площею 1,0 кв.м., кухня 1-3, площею 5,4 кв.м., жила кімната 1-4 площею 12,8 кв.м.; ганок літ в, огорожа №1, ворота №2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 20 лютого 2014 року.

У відповідності до положень статті 88 ЦПК України у звязку із частковим задоволенням апеляційної скарги на користь ОСОБА_2 міської ради з ОСОБА_3 підлягає стягненню у відшкодування судових витрат, понесених на оплату апеляційної скарги, з урахуванням змін нематеріального характеру, внесених в оскаржуване рішення - 303,16 грн. ( ? від сплаченої відповідачем до апеляційної інстанції суми 606,32 грн)..

Керуючись ст.ст.307, 309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2016 року змінити.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на домоволодіння №3 по вул.Радгоспній в м.Маріуполі Донецької області, а саме: жилий будинок літ А-1, загальною площею 21,2 кв.м., жилою площею 12,8 кв.м., який складається з приміщень: коридор 1-1, площею 2,0 кв.м., комора 1-2 площею 1,0 кв.м., кухня 1-3, площею 5,4 кв.м., жила кімната 1-4 площею 12,8 кв.м.; ганок літ в, огорожа №1, ворота №2, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 20 лютого 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 міської ради у відшкодування судових витрат 303,16 грн. (триста три гривні 16 коп).

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :

ОСОБА_1

ОСОБА_11

ОСОБА_12