Справа № 473/1410/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"07" жовтня 2016 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій М.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2, представників третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з 21 січня 2005 року по 29 березня 2014 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

Мають спільну малолітню доньку ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_1.

З моменту розірвання шлюбу сторони припинили між собою сімейні стосунки, проживають нарізно.

Донька після розлучення батьків за їх спільним рішенням залишилась проживати з батьком.

В кінці березня 2016 року ОСОБА_5 за погодженням з позивачем тимчасово забрала ОСОБА_19 до себе на період весняних канікул, проте дитину до місця постійного проживання не повернула, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо місця проживання доньки.

Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_19 виявляє більшу прихильність до нього, тобто до батька, який створив для неї кращі умови для проживання, утримання та виховання, вказуючи на те, життя дитини (яка тривалий час мешкала з батьком) повністю облаштоване за місцем її постійного мешкання, в неї склалися усталені стосунки з оточуючими, фактична зміна обстановки внаслідок примусової зміни відповідачкою місця проживання дитини створило для неї негативні психологічні наслідки, а тому ОСОБА_1 просив в судовому порядку визначити місце проживання ОСОБА_19 разом з ним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилася, проте через свого представника ОСОБА_7 (від послуг якого в подальшому відмовилася) надала суду письмові заперечення проти позову, вказуючи на те, що вона здатна створити кращі умови для проживання, утримання та виховання дитини, ніж позивач, дитина виявляє більшу прихильність до неї та хоче мешкати з матір'ю, посилаючись на те, що згідно ст. 6 Декларації про права дитини (затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках, а тому не вбачала підстав для визначення місця проживання ОСОБА_19 разом з батьком.

Представники третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, вказуючи, що визначення місця проживання ОСОБА_19 з батьком забезпечить найкращі інтереси дитини.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представників третьої особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 січня 2005 року по 29 березня 2014 року.

Мають спільну малолітню доньку ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_1.

З моменту розірвання шлюбу сторони припинили між собою сімейні стосунки, проживають нарізно.

Донька після розлучення батьків за їх спільним рішенням залишилась проживати з батьком.

В кінці березня 2016 року ОСОБА_5 за погодженням з позивачем тимчасово забрала ОСОБА_19 до себе на період весняних канікул, проте дитину до місця постійного проживання не повернула, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо місця проживання доньки.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України).

Згідно ст. 3 «Конвенції про права дитини» (яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зокрема, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3, проте фактично мешкає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_18 в АДРЕСА_1 (квартирою користується на підставі договору найму), працює в ТОВ «Лайт-Сервіс» майстром з ремонту оргтехніки, отримує постійний щомісячний прибуток у вигляді заробітної плати, за місцем мешкання та роботи характеризується позитивно. Згідно актів обстеження житлово-побутових умов позивач створив для доньки належні житлово-побутові умови як за місцем реєстрації, так і за місцем фактичного мешкання. ОСОБА_18 проти визначення місця проживання ОСОБА_19 з батьком не заперечує.

Крім цього судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_5 зареєстрована в АДРЕСА_3, проте фактично мешкає однією сім'єю з ОСОБА_6 в АДРЕСА_2 (квартирою користується на підставі договору оренди). Зі змісту заперечення слідує, що відповідачка не працює та не отримує самостійного доходу. Водночас ОСОБА_5 не надано доказів, того, що нею створено для доньки належні житлово-побутові умови за місцем свого проживання.

З матеріалів справи слідує, що з березня 2014 року по березень 2016 року включно, тобто близько двох років, ОСОБА_19 постійно мешкала з батьком, а також дідусем та бабусею в АДРЕСА_3, навчалася у Вознесенській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10. Проте в квітні 2016 року відповідачка дитину батькові не повернула, внаслідок чого ОСОБА_19 до занять не приступила.

Довідкою школи І-ІІІ ступенів №58 Шевченківського району м. Києва від 05 серпня 2016 року надано погодження на зарахування ОСОБА_19 до 4-го класу шкоди в разі наявності необхідних документів, проте докази зарахування дитини на навчання в матеріалах справи відсутні.

З показань допитаних в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 вбачається, що протягом останніх двох років вихованням, навчанням, утриманням, матеріальним забезпеченням ОСОБА_19 займалися виключно позивач разом з дідусем та бабусею дитини. Мати доньку навідувала рідко, декілька разів на рік в період канікул забирала її до м. Києва за місцем свого мешкання. Після таких відвідин ОСОБА_19 перебувала в емоційно пригніченому, дратівливому стані, до батька поверталася неохайна, також значно погіршувався її фізичний стан здоров'я. Водночас в період мешкання з батьком донька (якій ОСОБА_1 приділяв надзвичайно багато уваги та до якого виявляла більшу прихильність, ніж до матері) завжди була доглянута, весела, щаслива.

З показань допитаної в якості свідка ОСОБА_11 та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 45) вбачається, що ОСОБА_5 протягом навчання ОСОБА_19 у Вознесенській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №10 не приділяла жодної уваги навчанню доньки, усі дії по вихованню та навчанню малолітньої здійснювалися позивачем, а також бабусею, дідусем дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Проте відповідачка ОСОБА_5 протягом розгляду справи ігнорувала усні та письмові вимоги суду щодо необхідності забезпечення тимчасової участі малолітньої ОСОБА_19 в судовому засіданні, внаслідок чого суд був позбавлений можливості заслухати її особисту думку щодо бажаного для неї місця проживання.

Водночас з матеріалів справи, зокрема акту обстеження умов проживання від 16 березня 2016 року (а.с. 51), протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вознесенської міської ради №5 від 17 березня 2016 року (а.с. 53) вбачається, що під час встановлення обставин життя дитини компетентними органами заслуховувалася думка малолітньої ОСОБА_19, яка підтверджувала бажання мешкати разом з батьком і висловлена таким чином думка дитини підлягає врахуванню судом.

Згідно висновку від 31 березня 2016 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області вважав можливим визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_19 разом з позивачем, оскільки це буде відповідати інтересам дитини.

Таким чином суд вважає, що позивач, виходячи з його моральних якостей, ставлення до дитини, матеріального становища, попереднього строку мешкання ОСОБА_1 з донькою, враховуючи раніше висловлену думку ОСОБА_19, висновок опікунського органу, може забезпечити найкращі умови для проживання, виховання, розвитку, матеріального утримання доньки, що вказує на обґрунтованість його позову.

Водночас відповідачка ОСОБА_5 зі свого боку викладених в запереченні обставин не довела, не надала необхідних доказів, крім цього не має самостійного доходу, що вказує на неможливість залишення з нею дитини.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідачки на положення ст. 6 Декларації про права дитини (затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), яка передбачає те, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з матір'ю, оскільки:

-Декларація не набула чинності для України, оскільки не ратифікована Верховною Радою України, а тому не є частиною національного законодавства;

-згідно сформованої судової практики таке поняття, як «виключність випадків розлучення дитини з матір'ю» не застосовується до спорів між батьками щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, оскільки в такому випадку батьки знаходяться в рівному становищі, жоден з них не має наперед встановленої переваги щодо залишення у себе дитини, а суд на підставі досліджених доказів зобов'язаний визначити наявність (відсутність) щодо кожного з батьків обставин, передбачених ст. 161 СК України, зокрема можливість кожного з батьків забезпечити найкращі умови для проживання, виховання, утримання дитини.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 слід також стягнути 551,20 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визначення місця проживання дитини - задовольнити повністю.

Визначити місце проживання ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки міста Вознесенська Миколаївської області разом з батьком - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем міста Североморськ Мурманської області.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Вуїв