Справа № 186/1697/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року Першотравенський міський суд, Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Демиденко С.М.,

секретар судового засідання: Фадєєва Т.Б.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

прокурора - Сажина С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та Відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на рухоме майно та виключення його з акту опису й арешту,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та Відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на рухоме майно та виключення його з акту опису й арешту.

В обґрунтування уточненого позову позивач зазначив, що він з 19 серпня 1999 року проживав однією сім'єю з ОСОБА_2, без реєстрації шлюбу. Вони спільно проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2, вели спільне господарство, разом купували побутові речі, продукти харчування, одяг, сплачували за комунальні послуги, підтримували квартиру у житловому стані, робили ремонт.

Факт спільного проживання підтверджується актом №407 від 09 листопада 2015 року, складений посадовими особами ПП «Комунальщик-3» за підписами сусідів, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_2 з серпня 1999 року, та веде спільне господарство.

Тобто, він разом з ОСОБА_2 проживає однією сім'єю, так як відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Під час сумісного проживання ними був придбаний автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, який зареєстрований на відповідача ОСОБА_2.

Вищезазначений транспотний засіб є їхньою спільною сумісною власністю, і позивач має право на ? частку спірного транспортного засобу.

Вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2014 року ОСОБА_2 було визнано винною у скоєнні злочинів передбачених ч.4 ст.190; ч.2 ст.364; ч.2 ст.366; ч.2, ч.3 ст.358 КК України, та засуджено на строк сім років з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві приватної власності, з позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих повноважень на підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та відомчої належності, та займатися підприємницькою діяльністю на строк три роки.

Постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року на все майно ОСОБА_2, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1; автомобіль марки «МітсубісіЛансер», р/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, а також інше рухоме та нерухоме майно накладено арешт.

Крім того, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області 12 січня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_2 та заборону на його відчуження.

20 січня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області складено акт опису й арешту майна ОСОБА_2, відповідно до якого, державним виконавцем було описано та накладено арешт на спірний автомобіль марки «МітсубісіЛансер», р/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2.

На даний час гостро стало питання розподілу майна, оскільки при виконанні вироку суду, вже накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_2, та наступним кроком буде примусова його реалізація.

Відповідно до Акту №6615 від 21 листопада 2015 року про оцінку транспортного засобу, ринкова вартість автомобілю марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, на час оцінки складає 99 524,79 гривень.

На даний час спірний автомобіль переданий позивачу на відповідальне зберігання.

Так як, спірний автомобіль є неподільною річчю, тому позивач готовий у відповідність до ст.364 ЦК України сплатити грошову компенсацію відповідачу ОСОБА_2 за належну їй частку в спільному майні, а саме половину ринкової вартості спірного транспортного засобу у розмірі 49 762,40 гривень, та бути єдиним власником спірного автомобіля.

Просить суд встановити факт сумісного проживання без реєстрації шлюбу позивача та ОСОБА_2 з 19 серпня 1999 року по теперішній час, визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, виключити з Акту опису й арешту майна від 20 січня 2016 року, та зняти арешт з автомобіля марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, накладений: постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року та постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, визнати за ним в порядку поділу майна право власності на автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, стягнути з нього на користь ОСОБА_2, грошову компенсацію, що становить ? частину ринкової вартості автомобіля MITSUBISHI LANCER IX 1.6i Invite S22 5MT(CS0), реєстраційни номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, в розмірі 49 762,40 гривні.

В судовому засіданні позивач зазначив, що з ОСОБА_2, проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1999 року за адресою: АДРЕСА_1. В 2007 році вони придбали в кредит автомобіль марки Мітсубісі Лансер. Кредит був оформлений на ОСОБА_2, оскільки вона працювала в банку в якому брався кредит і тому мала право на пільгові умови кредитування. Він був оформлений в цьому кредитному договорі в якості поручителя та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу мав право ним користуватися, що він і робив з першого дня придбання автомобіля, оскільки ОСОБА_2, керувати автомобілем взагалі не вміла. Кредит за авто вони погашали разом з спільних доходів, а саме заробітної плати, він працював на посаді помічника начальника дільниці на шахті та мав достатній заробіток. На даний час він також підтримує сімейні стосунки з ОСОБА_2 Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, надала суду заяву про слухання справи в її відсутність позов визнає в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, позов визнав в повному обсязі та пояснив суду, що він вважає що позов підлягає задоволенню, оскільки підтвердилось в судовому засіданні факт спільного проживання, яке підтвердили свідки. Автомобілем позивач користувався як власним. Представник ОСОБА_2, підтвердив, що кредит був оформлений на неї, оскільки це було вигідно, бо працівникам банку робились привілеї. Підтвердилось також, що вони вели спільне господарство. В кредитному договорі на придбання спірного авто позивач виступав як поручитель, за виконання належним чином зобов'язання перед банком. Відповідач ОСОБА_2, не заперечує проти задоволення позову.

Представник відповідача Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Прокурор в судовому засіданні наголосив, що він згоден з позовними вимогами стосовно встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Але в іншій частині позивних вимог заперечує, оскільки зазначене майно було придбано в кредит, а позивач не надав доказів його причетності до сплати кредиту. Невідомо як позивач в якому обсязі сплачував кредит, як обслуговував автомобіль, також враховуючи факт того, що автомобіль знаходиться під арештом, а кошти з реалізації його підуть до державного бюджету, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Представник відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позивні вимоги підтримує.

Свідок ОСОБА_5, підтвердила суду, що в 1998 році переїхала разом з чоловіком в квартиру АДРЕСА_2. З ОСОБА_2 вони є сусідами по сходовому майданчику. Приблизно з 1999 року з ОСОБА_2 почав проживати однією сім`єю ОСОБА_1. З 2008 року свідок за даною адресою вже не проживає, а весь час коли вона проживала в квартирі №32 ОСОБА_2 з ОСОБА_1 мешкали разом. Разом їздили на город, ходили на ринок, їздили на дачу, пару разів свідок заходила в гості до позивача з відповідачем вони жили як чоловік та дружина. Свідок також підтвердив суду, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був автомобіль синього кольору з переливом, яким переважно керував ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_9 підтвердила суду, що вона знає позивача, оскільки її чоловік та позивач раніше були колегами в фірмі «Стата», в 1999 році позивач познайомив її з ОСОБА_2, представивши її як жінку, з якою бажає жити разом. Декілька разів заходили до позивача та ОСОБА_2, в гості, в них були теплі стосунки, разом вели спільне господарство. З 03 січня 2008 року до 08 квітня 2009 року свідок працював разом з ОСОБА_2, в ПАТ «Надра», і вона почала частіше їх бачити разом, ОСОБА_1 забирав ОСОБА_2 з роботи, мав стабільний доход. У них в планах було придбання нового автомобіля в кредит, який був взятий в кредит в ПАТ «Надра». Кредит вони погашали разом в тому числі з зарплати позивача, вона може це підтвердити бо кредит сплачувався в банку в якому вона працювала. Після звільнення вони бачились і підтримують стосунки. В вересні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з одного телефону вітали з днем народження свідка.

Свідок ОСОБА_7 підтвердив суду, що з позивачем вони разом працювали вчителями фізкультури, ОСОБА_1 працював в школі №5, а свідок в школі №2. Один одного знають приблизно з 1995 року. Приблизно з 1999 року ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_2 разом, вели спільне господарство. Свідок заходив до них в гості, в них була однокімнатна квартира. Коли купували автомобіль свідку невідомо. Автомобілем користувався ОСОБА_1, ОСОБА_2 за рулем свідок не бачив. Проживали вони як сім'я: як чоловік та жінка. В ОСОБА_1 була жінка, вона сама з Санкт - Петербургу, але на час знайомства його з ОСОБА_1, останній вже був розлученим.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що цивільну жінку позивача він знає з 1993 року, коли повернувся з армії, оскільки він проживав за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 він знав як мешканця міста Першотравенська, але коли той в 1999 році з'їхався з ОСОБА_2, він з ними спілкувався як з колишніми сусідами, оскільки свідок продав квартиру приблизно в 1997 році - 1998 році. Періодично ходили один до одного в гості, також перетинались на дачах. Разом відпочивали, їздили разом до сина ОСОБА_1 від першого шлюбу, вони жили як звичайна сім'я, але без реєстрації шлюбу, обидва працювали. В ОСОБА_1 був автомобіль Хонда, який вони з ОСОБА_2 здали в автосалон, а на різницю взяли кредит та придбали новий спірний автомобіль.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, укладеному в Невському районному відділі ЗАГС м.Санкт-Петербурга, Російської Федерації, за актовим записом №3521 від 22 грудня 1990 року, який було розірвано на підставі рішення Невського районного суду м.Санкт-Петербурга від 01 серпня 1995 року № 2-4099.

Згідно довідки ПП «Комунальщик - 3» від 09 листопада 2015 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Атом №407 від 09 листопада 2015 року виданого ПП «Комунальщик - 3» підтверджується факт спільного життя та ведення спільного господарства ОСОБА_1, 1970 року народження, та ОСОБА_2, 1965 року народження, з серпня 1999 року, за адресою: АДРЕСА_1 що підтвердили сусіди з квартир № 41 та 78.

Дослідженими фотоматеріалами в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом відпочивали, та проводили час разом.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3 встановлено, що живучи однією сім'єю з ОСОБА_2 він мав постійну роботу, а згідно довідки про доходи № 171 з січня 2007 року по грудень 2010 року загальна сума доходу за винятком утримань складає 204885,38 гривень.

Витягом про реєстрацію вилучення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 26433956 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 04 квітня 2007 року, підтверджується, що згідно договору "Автопакет" № 8/2007/840-к/306-АП від 05 квітня 2007 року укладеним між ОСОБА_2, та ВАТ КБ "Надра" був придбаний спірний автомобіль Міцубісі Лансер, д.н. НОМЕР_1, право користуватися яким має позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2, зазначена власником цього автомобіля. Кредит погашено в 2010 році, заставу з автомобіля знято 09 березня 2010 року.

Згідно вироку Першотравенського міського суду Дніпропетровської області в справі №1-47/11 від 05 березня 2014 року ОСОБА_2 визнано винною в скоєнні злочинів передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364, ч.5 ст.27, ч.2 ст.364 КК України, та засуджено на строк сім років з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві приватної власності, з позбавлення права обіймати посади, пов'язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих повноважень на підприємствах, установах, організаціях, незалежно від форми власності та відомчої належності, та займатися підприємницькою діяльністю на строк три роки.

Постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року на автомобіль марки «МітсубісіЛансер», д/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_5 накладено арешт на даний автомобіль.

Постановою відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року за виконавчим листом №1-47/11 виданого 21 жовтня 2015 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно акту опису майна від 20 січня 2016 року автомобіль марки Міцубісі Лансер, 2007 року випуску, колір синя перлина, тип ТЗ - легковий - седан, кузов НОМЕР_2, описаний та заарештований.

Актом №6615 від 21 листопада 2015 року про оцінку транспортного засобу підтверджується, що ринкова вартість автомобілю Mitsubishi Lancer IX 1.6i InviteS22 5MT (CSO), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 на дату оцінки складає 99524,79 гривні.

Суд вирішуючи позовні вимоги в частині встановлення факту проживання з 1999 року однією сім'єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, та ОСОБА_2, виходить з наступного.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

До набрання чинності Сімейним Кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Цивільний процесуальний кодекс України ( в редакції 1963 р.) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), а Верховний Суд України в п. 11 постанови Пленуму від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» свого часу роз'яснив, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану; в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується поясненнями свідків (ОСОБА_5, ОСОБА_9., ОСОБА_7, та ОСОБА_8,) та фактично не заперечувалося сторонами при розгляді справи, позивач ОСОБА_1, та відповідач ОСОБА_2, постійно проживали та вели спільне господарство, починаючи з серпня 1999 року за адресою: АДРЕСА_1.

Отже, та обставина, що сторони з 1999 року, проживали спільно, але не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі, підтверджується матеріалами справи, не викликає сумнівів як факт, що мав місце в дійсності. Поряд із цим, діючи на свій розсуд і не реєструючи шлюб сторони не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тому таке спільне проживання не породило цивільних прав і обов'язків саме подружжя (не є юридичною підставою для цього), а для встановлення судовим порядком до запровадження законом відповідного правового інституту факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу передбачених законом підстав немає. Таким чином, відсутній в юридичному розумінні факт проживання сторін однією сім'єю без шлюбу між собою у період до 01 січня 2004 року, а тому позивні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково за період з 01 січня 2004 року.

Вирішуючи позовні вимоги в частині позовних вимог, про визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 60, 61 СК України, які містяться в главі 8 цього Кодексу:

Стаття 60 СК України -майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ч.2 Статті 61 СК України Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Яка раніше до внесення змін згідно із Законом № 524-V від 22 грудня 2006 року мала редакцію: «об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу».

Суд також, враховує правові позиції ВСУ України викладені в постановах від 3 червня 2015 року № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15. Згідно яких, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є час набуття такого майна, мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя, та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) /правова позиція ВСУ Постанова від 03 червня 2015 року № 6-38цс15/.

Так судом встановлено, що в 2007 році було придбано спірний автомобіль, який використовувався в інтересах сім'ї позивача та ОСОБА_2, які проживали на той час сім'єю без реєстрації шлюбу. Автомобіль був придбаний в кредит згідно договору "Автопакет" № 8/2007/840-к/306-АП від 05 квітня 2007 року. Кредит погашено в 2010 році, заставу з автомобіля знято 09 березня 2010 року, позивач та ОСОБА_2, мали стабільний дохід, а саме отримували заробітну плату в достатньому розмірі з якої сплачували кредит. Також позивач мав право користування спірним авто та фактично користувався ним.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2, під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу разом з позивачем, набула право власності на спірний автомобіль за рахунок коштів, які відповідно до ч.2 Статті 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності.

Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу спільного сумісного майна суд виходить з такого.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на неподільні речі, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності/правова позиція ВСУ Постанова від 30 березня 2016 року № 6-2811цс15/.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2, погодилася на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, а позивач ОСОБА_1, згідно квитанції № 112 від 25 листопада 2015 року вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 49 762,40 гривень, що згідно з Актом оцінки транспортного засобу № 6615 складає половину вартості спірного автомобіля.

Отже, враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна, шляхом визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та виплатою відповідачці ОСОБА_2, грошової компенсації замість її 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині виключення спірного автомобіля з акту опису й арешту, зняття з нього арешту, суд виходить з наступного.

Згідно статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з роз'ясненнями наданими в Постанові Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності № 20 від 22 грудня 1995 року, приватна власність громадян, як одна з рівноправних форм власності охороняється законом, її захист здійснюється судом, шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: про виключення майна з опису.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року „Про судову практику в справах про виключення майна з опису за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, які ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Тобто підставами на визнання права на звільнення майна з-під арешту можуть бути: право власності на описане майно або право володіння ним.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЗУ „Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Із встановлених судом обставин, які підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами, встановлено, що автомобіль марки Міцубісі Лансер, д.н. НОМЕР_1, на який накладено арешт /постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року; постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження; актом опису й арешту майна складеного державним виконавцем ВДВС Першотравенського МУЮ від 20 січня 2016 року/ є спільною сумісною власністю позивача та боржника у виконавчому провадженні /№ ЗВП № 49791222/ ОСОБА_2, який підлягає поділу як спільна сумісна власність.

Враховуючи, що арешт автомобіля, накладений у ході проведення виконавчих дій обмежує право позивача, як власника цього рухомого майна, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а тому арешт повинен бути знятий.

Судові витрати за клопотанням позивача слід залишити за ним.

Керуючись, ст.ст. 10, 11, 57, 60,61, 88, 208 - 213 Цивільного процесуального кодексу України, - суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Східно-Дніпровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та Відділу Державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на рухоме майно та виключення його з акту опису й арешту, задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбуОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 01 січня 2004 року до 12 травня 2016 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6і InviteS22 SМТ(С50), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер(VIN) НОМЕР_2.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на автомобіль марки MITSUBISHI LANCER IX 1.6і InviteS22 SМТ(С50), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер(VIN) НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію, що становить 1/2 частку ринкової вартості автомобіля MITSUBISHI LANCER IX 1.6і InviteS22 SМТ(С50), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, в розмірі 49 762 /сорок дев'ять тисяч сімсот шістдесят дві/ гривні 40 копійок.

Виключити з Акту опису й арешту майна складеного державним виконавцем ВДВС Першотравенського МУЮ від 20 січня 2016 року автомобіль марки MITSUBISHI LANCERIX 1.6і InviteS22 SМТ(С50), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2.

Зняти арешт з автомобіля марки MITSUBISHI LANCERIX 1.6і InviteS22 SМТ(С50), реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2, накладений:

Постановою слідчого по ВВС СВ УБОЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 15 липня 2010 року;

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Першотравенського міського управління юстиції в Дніпропетровській області від 12 січня 2016 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.М.Демиденко