АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника відповідачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування спільною квартирою, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування спільною квартирою. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено в користування ОСОБА_2 житлову кімнату на плані технічного паспорта площею 10,5кв.м., виділено в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлову кімнату на плані технічного паспорта площею 17,2 кв.м. У спільному користуванні залишено коридор на плані технічного паспорта площею 5,8 кв.м., кухню на плані технічного паспорта площею 6,0 кв.м., вбиральню поєднану на плані технічного паспорта площею 1,2 кв.м., ванну кімнату на плані технічного паспорта площею 2,2 кв.м., кладову на плані технічного паспорта площею 1,2 кв.м., лоджією на плані технічного паспорта площею 2,0 кв.м. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа №759/4562/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10876/2016
Головуючий у суді першої інстанції : О.В. Уляновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірну оцінку доказів зібраних по справі, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначили, що позивач звертаючись до суду з вимогою про встановлення порядку користування спільною двокімнатною квартирою, просив виділити йому кімнату не у квартирі, а на платі технічного паспорту квартири. Вважають, що поділ кімнат у спірній квартирі є нерівноцінним, а тому їх поділ в натурі є неможливим. Зазначили про те, що спільне проживання у спірній квартирі позивача та відповідачів неможливе через наявні між ними непорозуміння, що призводять до сварок і є небезпечними для здоров'я відповідачів.

Крім того звернули увагу на те, що за весь час проживання у квартирі склався наступний порядок користування кімнатами у спірній квартирі.

Разом з тим вважають, що не можна залишити поза увагою те, що проти волі відповідачів у справі, всупереч вимогам ч. 2 ст.50 ЖК України, суд першої інстанції своїм рішенням фактично заселив їх в одну кімнату площею 17, 2 кв.м. Матір не бажає, так само як і її син проживати разом в одній кімнаті, в тому числі й по причині того, що ОСОБА_4 перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_7, яка також проживає у кімнаті площею 17,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1. Враховуючи те, що особи, яким суд визначив порядок користування спільною кімнатою, не являються подружжям, а є матір'ю та сином, а в такому статусі, відповідно до ч. 2 ст.50 ЖК України, не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за 9 років, крім подружжя.

Представник відповідачів ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, від його представника ОСОБА_8 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю прибути у судове засідання через відрядження до м. Краматорськ Донецької обл.

Проте, колегія суддів розцінила причини неявки позивача та його представника в судове засідання як неповажні та у відповідності до вимог ч. 2 ст.305 ЦПК України вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, оскільки доказів на підтвердження поважності причин неявки в суд апеляційної інстанції вони не надали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, спірна квартира АДРЕСА_1 у січні 1994 року була приватизована на чотирьох осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_1).

Згідно з технічним паспортом БТІ зазначена квартира є двокімнатною, яка складається з наступних приміщень: житлова кімната площею 10,5 кв.м.; житлова кімната площею 17,2 кв. коридору площею 5,8 кв.м., кухні площею 6,0 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., ванної кімнат/ площею 2,2 кв.м., кладової площею 1,2 кв.м., лоджії площею 2,0 кв.м. Загальна площа квартир становить 46,1кв.м., житлова площа квартири - 27,7 кв.м., площа підсобних приміщень квартири становить 18,4 кв.м.

Згідно вимог ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як вбачається із матеріалів справи, після смерті сина ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали у спадщину ј частини квартири померлого сина, а саме по 1/8 частині кожен із спадкоємців, за рахунок чого їх частка у квартирі збільшилась до 3/8 частин спірної квартири, а їх син - ОСОБА_4 володіє ј частиною даної квартири. Тобто, спірна квартира є спільною частковою власністю сторін по справі, в якій ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належить по 3/8 її частки, а ОСОБА_4 належить 1/4 (або 2/8) її частка.

Згідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що указана квартира перебуває у спільній частковій власності сторін, а тому кожен з них має рівне право користування квартирою.

Оскільки, як встановлено в судовому засіданні, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, зазначене свідчить про їх право у повній мірі здійснювати право володіння та користування указаним житлом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною власністю.

Як вбачається, на час розгляду справи домовленість між сторонами щодо порядку користування квартирою відсутня. Таким чином, вимоги позивача про виділення йому у володіння та користування окремої кімнати квартири відповідає вимогам закону. А доводи заявників в апеляційній скарзі щодо відсутності у позивача права на визначення порядку користування спірною квартирою є безпідставними.

Виходячи із принципу розумності, колегія суддів вважає за правомірне виділення позивачу в користування кімнати, жилою площею 10,5 кв.м. Так, жила площа даної квартири складає 27,7 кв.м. На частку позивача (3/8) припадає 10,39 кв.м. жилої площі спірної квартири. Дійсно, кімната виділена в користування позивачеві є більшою за площу, що припадає на його частку у праві власності (виділено 10,5 кв.м., припадає 10,39 кв.м), різниця складає 0, 11 кв.м.. Така різниця є незначною. Кімната, яка б відповідала ідеально вказаній частці позивача, у квартирі відсутня, а тому виділення позивачу в користування вказаної кімнати, а відповідачам кімнати жилою площею 17,2 кв.м, не порушуватиме права відповідачів, оскільки квартира залишається у спільній частковій власності сторін і їх частки власності у квартирі залишаються незмінними.

Безпідставним є твердження заявників у апеляційній скарзі про те, що поділ вказаних кімнат в натурі є неможливим та є нерівноцінним, оскільки суд не здійснив поділ квартири в натурі, а лише визначив порядок користування квартирою між співвласниками, що відповідає вимогам закону та заявленим позовним вимогам.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як син та мати, не можуть проживати у одній кімнаті. Так, відповідачі не скористалися своїм процесуальним правом і зустрічних вимог під час розгляду даної справи не заявили. Крім того, судом вирішувалось питання про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками, а не вирішувалось питання про надання житла сторонам по справі, де береться до уваги як стать так і вік осіб, якім надається це житло. А відтак, задовольняючи позов, суд діяв виключно в межах заявлених позовних вимог, з врахуванням предмету та підстав позову.

Крім того не заслуговують на увагу суду і доводи апеляційної скарги щодо незаконності встановленого судом порядку користування квартирою, оскільки у кімнаті виділеній відповідачам проживатиме ще й дружина відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 Дані обставини не мають будь - якого правового значення, оскільки порядок користування спірною квартирою встановлюється виключно між її співвласниками, до числа яких ОСОБА_7 не входить.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: