АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

19 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Барановської Л.В., Гаращенка Д.Р.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_1, посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов'язання за договором позики, в якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, звернувся до суду з позовом та просив достроково стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі еквівалентному 48 772 доларам США.

В обґрунтування позовних вимог посилався на ч. 2 ст. 533 ЦК України за приписами якої, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Відповідачі пред'явили зустрічний позов, у якому просили зобов'язати ОСОБА_1 особисто приймати щомісячні платежі за договором позики, посилаючись на ухилення останньою від прийняття щомісячних платежів у погашення заборгованості за договором позики.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 579 410 грн. - неповернутої позики, що було еквівалентно за офіційним курсом Національного банку України 48 772 доларам США. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволені позовних вимог за первісним позовом, ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вважав, що судом ухвалено рішення при неправильному установлені юридично значущих фактів, що мало наслідком невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме ст. 533 ЦК України. Таке порушення судом норм матеріального права призвело до неправильного висновку суду, що поверненню підлягає сума позики виходячи із курсу НБУ станом на день укладення позики.

Просив рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник відповідачів ОСОБА_5 проти апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити, рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З матеріалів справи вбачається, що 23.06.2014 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 склали розписку про отримання від ОСОБА_1 в борг грошових коштів, які зобов'язалися повернути (а.с. 66-67).

Судом встановлено, що 23.06.2014 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_1 на термін 120 місяців, а саме до 23.06 2024 року, грошову суму в розмірі 579 410 грн., що є еквівалентним 48 772 доларам США за офіційним курсом НБУ, станом на день укладення розписки. Повернення отриманої в борг грошової суми полягає у здійсненні щомісячних платежів до 15 числа поточного місяця боржниками спільно чи одним із них грошової суми, яка становить 579 410 грн.: 120 місяців = 4828 грн., що є еквівалентом: 406 доларів США. Розмір щомісячного платежу розраховується з прив'язкою до курсу долара США. Розрахунок проводиться в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на день вчинення проплати. Боржники вправі збільшити розмір щомісячного платежу. Порушення вищенаведених умов вважається умисним порушенням умов наданої розписки (боргових зобов'язань) та створює підстави для негайного погашення боргу (в термін до 24 год. з моменту виникнення однієї з наведених вище підстав).

За умовами договору позики ОСОБА_3 і ОСОБА_4 взяли на себе зобов'язання про повернення боргу як солідарні боржники.

Суд першої інстанції, встановивши, неналежне виконання відповідачами своїх зобов'язань за договором та, що вимоги позивача доведені належними та допустимими доказами, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для повернення грошових коштів взятих у борг.

Ухвалюючи рішення суд, встановивши, що у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, виходив з того, що поверненню підлягають грошові кошти в сумі у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день складання розписки.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню борг.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В мотивувальній частині рішення зазначено, що остаточно визначившись у процесі розгляду справи судом із межами своїх позовних вимог, позивач за первісним позовом просив стягнути з відповідачів солідарно 1 265 633 грн. 40 коп., що за офіційним курсом НБУ станом на 07.04.2016 року еквівалентно 48 772 доларам США.

Суд першої інстанції, стягуючи суму боргу у розмірі 579 410 грн. виходив з офіційного курсу НБУ станом на день укладення розписки.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України, вищевказаного не врахував, дійшов помилкового висновку про укладення договору позики у гривні; не визначив еквівалент суми боргу у гривні за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення рішення, тобто ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права (ст. 192, 533 ЦК України).

Оскільки, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, тому рішення суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи ту обставину, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення суми боргу у розмірі еквівалентному 48 772,00 доларів США, то відповідно до ст. 11 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу у розмірі за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (2485,6585), що становить 1 212 305,36 грн. (48 772,00 х 2485,6585/100).

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року в частині задоволення позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 212 305,36 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 19.07.2016 року еквівалентно 48 772,00 доларів США.

Сягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 827 грн.

Сягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 827 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/11513/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9650/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.