АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Катющенко В.П.
справа № 755/8376/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарях: Мовчан О.І., Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» - Четвертака Костянтина Сергійовича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 в якому просив визнати недійсним договір дарування від 30.10.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Ю.А. та зареєстрованого в реєстрі №3302.

В обґрунтування вимог, посилався на те, що 11.07.2011 року ТОВ «ПОСТМАН» та ТОВ «УніКредит Лізинг» був уклалений договір фінансового лізингу № 2882L11/00-LD від 11.07.2011 року, на виконання умов якого згідно актів приймання-передачі від 15.07.2011 року лізингодавець передав у користування лізингоодержувачу, а лізингоодержувач прийняв обраний ним предмет лізингу, а саме: автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_1; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_2; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_4; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_5; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб.см, шасі № НОМЕР_6; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2198 куб. см, шасі № НОМЕР_7; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_8; автомобіль FORD TRANSIT, 2011 року випуску, двигун 2402 куб. см, шасі № НОМЕР_9.

11.07.2011 року між ТОВ «УніКредит Лізинг», ТОВ «ПОСТМАН» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №2882Ь11/00/81Ж, відповідно до умов якого поручитель, як солідарний боржник, зобов'язується безвідклично та безумовно сплатити лізингодавцю за його першою вимогою, всі необхідні платежі за договором загальною сумою до 373947,91 дол. СІІІА, що на день укладання договору становило 2980551,82 грн., та сплатити всі інші платежі, що належать до сплати лізингоодержувачем відповідно до умов договору фінансового лізингу, в тій же самій сумі, валюті та в той же самий час (також у випадку дострокових платежів), як це визначено в договорі фінансового лізингу.

Внаслідок невиконання лізингоодержувачем своїх обов'язків за договором фінансового лізингу виникла заборгованість у сумі 676262,05 грн.

Вказував, що ТОВ «УніКредит Лізинг» звернувся до Суворівського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення вищезазначеної заборгованості. Заочним рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року по справі № 523/9810/15-ц позов задоволено повністю. Судове рішення набрало законної сили 22.09.2015 року.

11.12.2015 року судом було видано виконавчий лист № 523/9810/15-ц.

18.02.2016 року позивач подав виконавчий лист на примусове виконання рішення до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві.

19.02.2016 року постановою головного державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» основної суми заборгованості в сумі 406879,91 грн., пені за прострочення виконання зобов'язань в сумі 45545,02 грн, компенсації інфляційних втрат в сумі 52382,18 гривень, 3 % річних в сумі 2344,90 грн., збитків в сумі 6000 грн. (пов'язані з вчиненням виконавчого напису з метою повернення свого майна), неустойки за прострочення повернення предмету лізингу в сумі 163110,04 грн., понесені судові витрати в сумі 3654 грн., а всього стягнути 679916,05 грн.

02.03.2016 року головний державний виконавець сформував інформаційну довідку №54453811 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої станом на 02.03.2016 року відповідачу на праві власності належав об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 0, а саме: квартира АДРЕСА_1. Право власності на квартиру виникло у відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2011 року. В інформаційній довідці наявна інформація про державну реєстрацію іпотеки, відповідно до якої іпотекодержателем є ПАТ «МАРФІН БАНК».

Проте, 18.04.2016 року при пошуку інформації щодо вказаної квартири в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 вже належить на праві власності ОСОБА_3, матері ОСОБА_2 Підстава виникнення права власності договір дарування від 30.10.2015 року посвідчений приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. В той же час, вказана квартира залишилась предметом іпотеки ПАТ «МАРФІН БАНК».

ТОВ «УніКредит Лізинг» вважає, що договір дарування від 30.10.2015 року не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому він є фіктивним, а відтак підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.07.2016 року у задоволенні позову ТОВ «УніКредит Лізинг» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ТОВ «УніКредит Лізинг» - Четвертак К.С. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не було застосовано норму ст.234 ЦК України, оскільки позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що договір дарування квартири від 30.10.2015 року є фіктивним, так як він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Вказував на те, що після укладення договору дарування 30.10.2015 року відповідач ОСОБА_2 не звільнив квартиру та продовжує користуватися та проживати у даній квартирі, а ОСОБА_3 в свою чергу постійно проживає у АДРЕСА_2 де вона й проживала до укладення спірного договору. Вказана обставина свідчить про наявність ознак фіктивності оспорюваного правочину.

Крім того, зазначав, що позивачем в суді першої інстанції в судових засіданнях 23.06.2016 року та 19.07.2016 року було заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якушевої Ю.А. належним чином засвідченої копії нотаріальної справи та інших документів, які надавалися при посвідченні договору дарування від 30.10.2015 року, проте судом першої інстанції вказані клопотання позивача були відхилені.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання в якому остання просила розглядати вказану справу у її відсутності та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року позовні вимоги ТОВ «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків по договору про фінансовий лізинг задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «УніКредит Лізинг» основну суму заборгованості 406879,91 грн., пеню за прострочення виконання зобов'язань в сумі 45545,02 грн., компенсацію інфляційних втрат в сумі 52382,18 грн., 3% річних в сумі 2344,90 грн., збитки в сумі 6000 грн., неустойку за прострочення повернення предмету лізингу в сумі 163110,04 грн., судовий збір в розмірі 3654 грн., а всього стягнуто 679916,05 грн.

11.12.2015 року ТОВ «УніКредит Лізинг» у справі № 523/9810/15-ц було отримано виконавчий лист на виконання заочного рішення суду від 08.09.2015 року.

19.02.2016 року головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м Києві було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 523/9810/15-ц, виданого 11.12.2015 року Суворовським районним судом м. Одеси.

11.03.2016 року головним державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2

30.10.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник ОСОБА_2 безоплатно передав в дар обдаровуваній ОСОБА_3, а обдаровувана ОСОБА_3 безоплатно прийняла в дар належну дарувальнику ОСОБА_2 на праві приватної власності квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з п'яти жилих кімнат, загальною площею 236,00 кв.м, житловою площею 159,60 кв.м.

Вказаний договір був нотаріально посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевої Ю.А. та зареєстровано в реєстрі №3302.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, право приватної власності на спірну квартиру 30.10.2015 року було зареєстровано за ОСОБА_3

Судом встановлено, що 11.11.2015 року між ОСОБА_3, як новим власником квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди квартири (жилого приміщення) № 11/15, відповідно до якого ОСОБА_3 було передано ОСОБА_4 вказану квартиру у тимчасове платне користування.

25.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продала (передала у власність), а покупець ОСОБА_4 купив (прийняв у власність) квартиру АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст.215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як роз'яснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України у справі №6-1873цс16 виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 08.09.2016 року заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року задоволено.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2015 року у справі за позовом ТОВ «УніКредит Лізинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків по договору про фінансовий лізинг скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку на 02.11.2016 року на 14.10 год.

Вказаною ухвалою суду встановлено, що ОСОБА_2 про розгляд вказаної справи не був повідомлений належним чином, жодної повістки про виклик до суду він не отримував, оскільки проживав за іншою адресою.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не був обізнаний про наявність вказаного спору та про ухвалення заочного рішення про стягнення з нього заборгованості на користь ТОВ «УніКредит Лізинг», а відтак не міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на вказане нерухоме майано.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний договір дарування не можна кваліфікувати як фіктивний, оскільки юридичні наслідки після укладення договору дарування від 30.10.2015 року були досягнуті, право власності від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_3, яка в подальшому відчужила спірну квартиру ОСОБА_4, а тому суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ТОВ «УніКредит Лізинг» про визнання договору дарування недійсним за ст.234 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що іпотекодержателем ПАТ «МАРФІН БАНК» не було надано згоди на укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1, який було укладено 30.10.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. на запит Апеляційного суду м. Києва було направлено належним чином засвідчені документи на підставі яких було посвідчено договір дарування від 30.10.2015 року, серед яких міститься згода на дарування нерухомості, що знаходиться в іпотеці, в якій зазначено про те, що ПАТ «МАРФІН БАНК» надав згоду ОСОБА_2 на дарування ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, що перебуває в іпотеці у банку згідно іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маловацькою Н.А. 03.12.2013 року.

Згідно з ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача товариства з обмеженою відповідальністю «УніКредит Лізинг» - ЧетвертакаКостянтина Сергійовича відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: