Справа №591/1899/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована-Когер В. В.
Номер провадження 22-ц/788/351/16 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк».

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10018/0145 філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість станом на 06 березня 2015 року за кредитним договором від 22 травня 2008 року за № 162 в сумі 90401 грн. 07 коп., в тому числі: 64043,56 грн. - заборгованість за кредитом; 17224,02 грн. - заборгованість за відсотками; 5939,07 грн. - пеня за простроченим кредитом та відсотками; 2047,81 грн. - інфляційні втрати, 1146,61 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10018/0145 філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати в сумі 904 грн. 01 коп.

Вказане рішення суду відповідач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильність встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на ту обставину, що суд повинен був закрити провадження у даній справі, так як раніше вже було ухвалено рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та представника позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» Вовка О.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») в особі філії - Сумського відділення № 48 ВАТ «Ощадбанк» (яка в процесі реорганізації була реформована в ТВБВ № 10018/0145 та підпорядкована філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за № 162, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 126000 грн. на споживчі цілі зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19,5% річних, комісійних винагород та інших платежів в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, на строк 120 місяців зі строком остаточного повернення до 22 травня 2018 року (а.с.5-10, 23, 42, 43-44).

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором сторони того ж дня, тобто 22 травня 2008 року, уклали іпотечний договір, за яким відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: житловий будинок (цегла) - літ.А-1, загальною площею 68,9 кв.м, житловою площею 61,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами і належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а також земельну ділянку, розташовану за вищевказаною адресою, загальною площею 0,0515 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.14-18).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2008 року за №162 в розмірі 70377 грн. 38 коп. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на вищезазначене нерухоме майно шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни реалізації предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також було виселено з будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 14 травня 2015 року було скасовано рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 серпня 2014 року в даній справі в частині виселення з будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7. В інші частині рішення місцевого суду було залишено без змін (а.с.63-65).

Однак, порушуючи і надалі умови кредитного договору, відповідач заборгованість не погасив, у зв'язку з чим вона збільшилась і станом на 06 березня 2015 року становила 90401 грн. 07 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 64043 грн. 56 коп., заборгованість за відсотками - 17224 грн. 02 коп., пеня за простроченим кредитом та відсотками - 5939 грн. 07 коп., інфляційні втрати - 2047 грн. 81 коп., 3% річних від простроченої суми - 1146 грн. 61 коп., на чому наполягав позивач (а.с.28-38, 39-40, 130-132, 133, 134).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача щодо належного виконання грошового зобов'язання за кредитним договором порушене з боку відповідача, тому воно підлягає захисту, у зв'язку з чим стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 90401 грн. 07 коп.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як зазначено в ч.1 ст.598, ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання, про що йдеться в ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, в тому числі і сплата неустойки, тобто штрафу або пені, як про це уточнено в ст.549 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.

Положеннями статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з відомостей, наданих відділом державної виконавчої служби Сумського районного управління юстиції стосовно виконання виконавчого листа № 587/316/14-ц від 18 серпня 2014 року, виданого Сумським районним судом Сумської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 162 від 22 травня 2008 року, яка станом на січень 2014 року становила 70377,38 грн., на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», а саме: на житловий будинок загальною площею 68,9 кв.м, житловою площею 61,3 кв.м та земельну ділянку загальною площею 0,0515 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_3, шляхом проведення прилюдних торгів, станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції попереднє рішення суду виконано не було (а.с.147, 148).

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що заборгованість відповідача перед банком зросла і станом на 06 березня 2015 року становить 90401 грн. 07 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 64043 грн. 56 коп., заборгованість за відсотками - 17224 грн. 02 коп., пеня за простроченим кредитом та відсотками - 5939 грн. 07 коп., інфляційні втрати - 2047 грн. 81 коп. та 3% річних від простроченої суми - 1146 грн. 61 коп., враховуючи, що правильність розміру її нарахування відповідачем не заперечується і не спростована (а.с.28-38, 39-40, 130-132, 133, 134).

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що наявність судового рішення про звернення стягнення на передане відповідачем в іпотеку нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позивача права на отримання сум заборгованості у загальному порядку, тобто шляхом пред'явлення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, чим і скористався позивач для відновлення свого порушеного права.

Отже, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішив спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, з приводу чого вже ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили, що нібито є підставою для закриття провадження у даній справі, оскільки вказані посилання є помилковими, так як не ґрунтуються на вимогах ст.205 ЦПК України.

Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дав належну оцінку запереченням відповідача проти позову, на які той посилався, у зв'язку з чим колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги з цього приводу.

Зокрема, стосовно безпідставно збільшеного позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення пені, то як правильно встановив суд, сторонами кредитного договору у п.7.6 передбачено про збільшення строку позовної давності у три роки щодо всіх грошових зобов'язань позичальника, в тому числі щодо поверненні суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо (а.с.5-10).

Вказаний кредитний договір був підписаний відповідачем ОСОБА_3, що свідчить про його погодження з усіма умовами укладеного правочину.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -