Справа № 469/425/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі: головуючої - судді Гапоненко Н.О.,

за участі секретаря: - Потриваєвої М.А.,

позивачки : - ОСОБА_2,

представника позивача: - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_2 04 травня 2016 року звернулась до суду із вказаним позовом, у подальшому уточненим, у якому зазначала, що вона є власницею житлового будинку у АДРЕСА_1, у якому з дозволу позивачки тимчасово проживає її онука ОСОБА_4 з сім"єю. Позивачка тривалий час проживала за іншою адресою, спільного господарства з відповідачами не вела, членами її сім"ї вони не є, договори найму чи угоди про користування житловим будинком не укладались. У 2015 році позивачка повернулася проживати до вказаного будинку, проте чоловік онуки ОСОБА_5 своїми діями перешкоджає їй проживати та користуватися вказаним житловим будинком, часто вчиняє сварки та бійки, погрожує фізичною розправою та вбивстом, у зв'язку з чим позивачка вимушена тимчасово проживати у сусідів, так як іншого житла не має. Тому позивачка на підставі ч.1 ст.116, ст.157 ЖК України, ст.391 ЦК України просила суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

У судовому засіданні позивачка та її представник свої вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Позивачка пояснила суду, що вона не бажає, щоб відповідачі проживали у належному їй житловому будинку по АДРЕСА_1, хоче жити там одна, у відповідачів є місце для проживання - належний невістці матері відповідача будинок. Надала спірний будинок відповідачам для проживання тимчасово, поки не знайдуть інше житло. На даний час у вказаному будинку знаходяться її речі, позивачка вдень приходить до будинку, але не ночує у ньому, бо боїться. До вересня 2015 року позивачка проживала у сім"ї сина, а потім вирішила жити окремо, про що повідомила відповідача ОСОБА_5, він погодився, але попередив, що у нього часто бувають друзі, а позивачці потрібен спокій, тому він виділить їй кімнату, де вона зможе перебувати, поки гості не розійдуться, допоміг перевезти речі. Під час проживання позивачки у сім"ї сина між нею та відповідачем ОСОБА_5 виник конфлікт, у ході якого відповідач обізвав позивачку, схопив її за ноги, вона втікла на вулицю. Після цього позивачка його не бачила, він її більше не зачіпав, з онукою, ОСОБА_4, позивачка не спілкується; у травні 2016 року позивачка скаржилась на правнучку, ОСОБА_7, проте скаргу не зареєстрували.

Відповідачка ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити, посилаючись на недоведеність заявлених вимог.

Відповідачка ОСОБА_4 надала суду письмові заперечення, з яких вбачається, що позивачка ОСОБА_2 є її бабусею, має двох синів, які проживають окремо від неї. У листопаді 1999 року, під час укладення шлюбу відповідачами ОСОБА_4 ОСОБА_2 привселюдно оголосила, що дарує ОСОБА_4 та її чоловікові ОСОБА_5 спірний будинок, у якому вона на той час не проживала, здаючи його квартирантам, проживала постійно з батьками ОСОБА_4 з 1989 по 2006 рік. У жовтні 2000 року на прохання позивачки відповідачі переїхали жити до будинку по АДРЕСА_1, так як за будинком необхідно було постійно доглядати, але перереєструвати будинок сторони не змогли у зв'язку з відсутністю у позивачки правовстановлюючих документів. Відповідачі протягом 16 років проживання у будинку з усної згоди позивачки утримували будинок, посадили сад, робили ремонти. Після отримання свідоцтва про право власності на будинок позивачка наполягла на реєстрації сім"ї відповідачки за цією адресою та переконувала у своєму намірі подарувати будинок відповідачці, відмовляючи її батьків від купівлі іншого житла. Позивачка проживала у спірному будинку з відповідачами у 2006-2008 роках, потім повернулася жити до сім"ї сина (батьків відповідачки), а у 2015 році висловила бажання повернутися до спірного будинку, проти чого відповідачі не заперечували, вважаючи позивачку членом своєї сім"ї, з якою тривалий час вели спільне господарство. Після сварки між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, яка відбулась у 2015 році у будинку батьків відповідачки, позивачка почала скаржитися на небажання ОСОБА_5 виселитися з належного позивачці житла. Жодних обмежень у користуванні будинком для власника житла немає, приміщення не зруйноване та не зіпсоване, використовується за призначенням, систематичного порушення правил співжиття не було та немає, для позивачки створено всі умови для проживання у будинку, тому вважає, що підстав для задоволення позову немає, крім того, у разі виселення з будинку будуть порушені права та інтереси неповнолітніх дітей, оскільки іншого житла у відповідачів немає. Зазначені заперечення відповідачка підтримала і у судовому засіданні, пояснивши, що з 17 вересня 2015 року позивачка з допомогою ОСОБА_5 перевезла свої речі до спірного будинку, де у неї є своя кімната, але там не ночує, хоча й постійно приходить.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 пояснила суду, що позивачка, її свекруха, з 1989 року жила у будинку ОСОБА_6, а власний будинок здавала квартирантам, потім висловила намір передати його ОСОБА_5 та відмовляла їх від придбання іншого житла. Через те, що позивачка розповсюдила неправдиву інформацію щодо ОСОБА_6, між ними відбулась сварка та позивачка вибралась з будинку ОСОБА_6, перевезла речі до спірного будинку, де у неї є власна кімната, та перейшла жити до сусідки. ОСОБА_5 іншого житла не має, алкоголем не зловживає, порядку не порушує.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, і сторонами не заперечується, що позивачка відповідно до свідоцтва на праві власності на нерухоме майно, виданого 09 листопада 2010 року на підставі рішення Виконавчого комітету Чапаєвської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 10.08.2010 року № 62, є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 (колишній будинок радгоспу ім.Чапаєва), прописана у вказаному будинку з 1986 року (а.с.4-6).

З 2000 року у даному будинку за згодою позивачки постійно проживають відповідачі ОСОБА_5 (який зареєстрований за адресою АДРЕСА_2) та ОСОБА_4 (онука позивачки) з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце проживання яких зареєстроване у спірному будинку.

З 2008 року позивачка за адресою АДРЕСА_1, не проживала, живучи у сім"ї сина ОСОБА_9 (а.с.41), з вересня 2015 року позивачка виявила намір проживати у спірному будинку та перевезла туди свої речі, які знаходяться у окремій кімнаті, проте у будинку фактично не проживає, хоча й постійно у ньому буває, проживає у сусідки.

Будь-яких угод щодо порядку користування жилим приміщенням сторонами не укладалось.

Суд погоджується з доводами відповідачки ОСОБА_4 про те, що відповідачі проживають у будинку як члени сім"ї позивачки, якій ОСОБА_4 доводиться онукою, зважаючи на пояснення сторін про спільне проживання та ведення спільного господарства протягом 2006-2008 року та у попередні періоди у спірному будинку, а також дані, що містяться у актах обстеження матеріально-побутових умов сімей та довідках органу місцевого самоврядування щодо складу сім"ї позивачки (а.с.12, 41, 42), матеріалах про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім"ї за заявою ОСОБА_2 (а.с.11, 14).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.

Зокрема, відповідно до ст.156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення (ст.157 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 10 і частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Позивачкою не доведено наявність передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР підстав для виселення відповідачів з належного їй житлового будинку, зокрема, вчинення відповідачами дій, які роблять неможливим для позивачки проживання з ними в одному будинку.

Докази систематичного, тобто не менше трьох разів, порушення відповідачем ОСОБА_5 правил співжиття позивачкою не надано.

Наявні у матеріалах справи протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, з відповідними заявами та повідомленнями (а.с.10, 11, 14) за відсутності постанови за результатами його розгляду, не є належним доказом вчинення відповідачем ОСОБА_5 зазначеного адміністративного правопорушення. Крім того, як вбачається зі змісту вказаного протоколу та пояснень сторін і свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, місцем вчинення порушення є АДРЕСА_3, тоді як адресою спірного будинку є АДРЕСА_1.

Матеріали за зверненням ОСОБА_2 щодо утримання її онукою ОСОБА_4 документів на газифікацію будинку (а.с.31-33) не містять даних про факти, встановлені у результаті перевірки звернення, а тому не можуть вважатися доказом вчинення відповідачкою ОСОБА_4 дій, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР.

Актами обстеження матеріально-побутових умов сім"ї (а.с.42-43) підтверджено наявність умов для проживання позивачки у власному будинку та дбайливе ставлення відповідачів до будинку.

Органом місцевого самоврядування надано позитивні характеристики відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.46-47).

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_10 повідомили суду про наявність нормальних умов для проживання позивачки у належному їй будинку, відсутність сварок чи погроз; пояснення зазначених свідків про вживання інколи відповідачем ОСОБА_5 алкоголю не містять фактів про здійснення ним у зв"язку з цим порушень прав чи інтересів позивачки.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_16 будь-яких фактів про обставини, які мають значення для справи, а саме про вчинення відповідачами будь-яких дій, які роблять неможливим спільне проживання у спірному будинку з позивачкою, суду не повідомили; при цьому свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 були присутні лише при сварці, яка відбулась між позивачкою та відповідачем ОСОБА_5 по АДРЕСА_3, та повідомили суду, що про неможливість проживання позивачки у власному будинку їм відомо лише з її слів.

Свідок ОСОБА_17 надала суду суперечливі, плутані, неконкретні та непідтверджені фактами показання, а тому суд не бере їх до уваги.

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Березанський районний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 серпня 2016 року.

Суддя