провадження 2/412/637/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» 28 вересня 2015 року звернулося до відповідача ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат, позовні вимоги змінювалися і уточнювалися та були заявлені з тих же підстав до ОСОБА_1 замість ОСОБА_2. Позивач у своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилається на те, що 28 вересня 2012 року між банком ПАТ АК «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 140400 грн. на строк до 27 вересня 2019 року під 23% річних на придбання автомобіля у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання вказана особа не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 28 вересня 2012 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та ОСОБА_3 як майновим поручителем позичальника був укладений договір застави, відповідно до умов якого в заставу банку передане рухоме майно, а саме: автомобіль «FIAT CINQUECENTO», білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_4. Борг по кредитному договору останнім банку не погашено, банку завдані збитки. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог заставодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет застави (рухоме майно) і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат. Але під час судового засідання було встановлено, що ОСОБА_3 переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_1 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_1і є власницею вказаного рухомого майна, яка зареєструвала цей автомобіль на себе і користується ним як власник. Сторона позивача змінила позовні вимоги, вказавши належним, на їх думку, відповідачем ОСОБА_1 замість ОСОБА_3 і зараз ставлять питання про звернення стягнення вже на автомобіль ОСОБА_1, в решті вимоги до останньої залишилися ті ж самі. В судовому засіданні представник позивача просив звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат, задовольнивши саме уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні не погодився з вимогами позову, пояснивши, що відповідачка кредит в банку не брала, не є майновим поручителем, придбала автомобіль на законних підставах і є добросовісним його набувачем, зареєструвала автомобіль в передбаченому законом порядку і на законних підставах користується ним; ніяких обовязків перед банком не має. Все нею зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брала і не бере, нічиїх прав не порушувала, матеріальної чи моральної шкоди не завдавала. Позовні вимоги не доведені. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2012 року між банком ПАТ АК «Укргазбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому видавався кредит в сумі 140400 грн. на строк до 27 вересня 2019 року під 23% річних на придбання автомобіля у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до договору позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати та забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені кредитним договором терміни. Але взяті на себе зобовязання вказана особа не виконує стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановленні кредитними договорами терміни, утворилась заборгованість. 28 вересня 2012 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між вказаним банком та ОСОБА_3 як майновим поручителем позичальника був укладений договір застави, відповідно до умов якого в заставу банку передане рухоме майно, а саме: автомобіль «FIAT CINQUECENTO», білого кольору, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, номерний знак НОМЕР_2, належного ОСОБА_4. Борг по кредитному договору останнім банку не погашено, банку завдані збитки. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог заставодержателя. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене, тому позивач просив звернути стягнення на предмет застави (рухоме майно) і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат. Під час судового засідання було встановлено, що ОСОБА_3 переоформив (продав) вказаний автомобіль на ОСОБА_1 шляхом належного оформлення продажу спірного автомобіля (зняття з реєстрації в ДАІ та інш.) і зараз вже ОСОБА_1і є власницею вказаного рухомого майна, яка зареєструвала цей автомобіль на себе і користується ним як власник. Сторона позивача дійсно змінила позовні вимоги, вказавши належним, на їх думку, відповідачем ОСОБА_1 замість ОСОБА_3 і зараз ставлять питання про звернення стягнення вже на автомобіль ОСОБА_1, в решті вимоги до останньої залишилися ті ж самі. Борг за кредитним договором не погашено, в добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

У позовній заяві ПАТ АБ «Укргазбанк» просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором №189/03/39-2012/4 від 28 вересня 2012 року, яка станом на 06 липня 2015 року складає 203 853.90 гривень, звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки FIAT, модель CINQUECENTE, 2012 року, номер шасі ZFA9948, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєкт ом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Як на підставу для задоволення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» посилається на укладення між банком та ОСОБА_2 кредитного договору № 189/03/39-2012/4 від 28 вересня 2012 року, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у банку кредит у розмірі 140400.00 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 23% річних, строком до 27 вересня 2019 року. 28 вересня 2012 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між банком ОСОБА_2 було укладено договір застави № 189/03/39-2012/4 за умовами якого ОСОБА_2 передав в заставу банку автомобіль марки FIAT, модель CINQUECENTE,2012року випуску, номер шасі ZFA9948, колір - білий, реєстраційний номер НОМЕР_3, який належить останньому на праві власності згідно свідоцтва серії CAO № 144615, виданого ВРЕВ ДАІ № ГУМВС України в Дніпропетровській області 28 вересня 2012 року.

18 березня 2016 року ухвалою суду замінено відповідача ОСОБА_2 на ОСОБА_1. Виключено з числа відповідачів ОСОБА_2. Постановляючи ухвалу від 18 березня 2016року суд посилався на клопотання саме представника банку про заміну відповідача, а також лист Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 11 березня 2016 року №31/4-574, згідно якого станом на 09 березня 2016 року вказаний автомобіль марки FIAT, модель CINQUECENTE, 2012 року випуску, номер шасі ZFA9948, колір - білий, реєстраційний номер НОМЕР_4, належить ОСОБА_1, згідно свідоцтва про реєстрацію серії СХТ № 548150 від 27 жовтня 2015 року, право

власності на який набуто згідно з довідкою - рахунком № ААЕ426004 від 27 жовтня 2015 року.

Позовні вимоги банку ОСОБА_1 не визнає у повному розмірі, вважає їх незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вона не є заставодавцем спірного автомобіля; вона набула право власності на автомобіль марки FIAT, модель CINQUECENTE, 2012 року випуску, номер шасі ZFA9948 на підставі довідки - рахунку від 27 жовтня 2015 року, видану ТОВ «ГЛОБАЛ-АВТО», серії ААЕ № 426004, в порядку передбаченому п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою № 1388 Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року, де передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (правомірність придбання) транспортних засобів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

До набуття ОСОБА_1 права власності, вищевказаний автомобіль належав попереднім власникам: ОСОБА_5, набутий у власність на підставі довідки - рахунку від 12 вересня 2014 року, виданої ТОВ «СПЕЦАВТОГРУП», серії ВІА №845876 та ОСОБА_6, набутий у власність останнього на підставі довідки - рахунку від 08 серпня 2014 року, № 853246.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частинами 1-3 статті 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Відповідно до умов укладеного договору застави № 189/03/39-2012/4з від 28 вересня 2012 року сторонами є банк та ОСОБА_2. Натомість відповідач у справі - ОСОБА_1 не укладала із банком будь-яких правочинів щодо застави належного їй майна, а отже не може бути відповідачем за договором, який нею не укладався та умови якого нею не порушувались.

Умовами п. 2.1. кредитного договору № 189/03/39-2012/4 від 28 вересня 2012 року передбачено умови забезпечення кредиту де визначено, що забезпечення кредиту здійснюється згідно із договором застави № 189/03/39-2012/4з від 28 вересня 2012 року укладеного одночасно з цим договором між банком та ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 14) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частинами 1 і 2 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Отже, виходячи із аналізу вищенаведених норм, можна дійти висновку, що відповідачем у справі є особа, котра на заяву позивача притягається до відповідальності за порушення (невиконання) чи оспорювання його права і охоронюваних законом інтересу.

Крім того, листом Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 05 травня 2016 року за вих. № 31/4-1173 згідно даних автоматизованої інформаційної системи А1С «Автомобіль» та НА1С МВС, інформації про заставу ПАТ «Украгазбанк» автомобіля марки FIAT, модель CINQUECENTE, 2012 року випуску, номер шасі ZFA9948, який належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію СА0144615, на момент реєстрації в органах ВРЕВ ОСОБА_7 України в Дніпропетровській області надано не було. Також цим листом Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 05 травня 2016 року за вих. № 31/4-1173, повідомлено, що зважаючи на відсутність інформації про заставу, автомобіль не було внесений до компютерної бази транспортних засобів, які перебувають під обмеженням у звязку із укладенням договору застави та з цієї причини 20 червня 2014 року під час зняття з обліку автомобіля FIAT, модель CINQUECENTE, 2012 року випуску, номер шасі ZFA9948, номерний знак НОМЕР_5 від власника транспортного засобу не було витребувано довідки про остаточний розрахунок за кредитним договором з ПАТ «Укргазбанк», як від заставодержателя. Зняття з обліку автомобіля було проведено на підставі заяви власника, особистого паспорта та ІПН власника, квитанції про сплату необхідних платежів.

Отже, із листа Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області МВС України від 05 травня 2016 року за вих. № 31/4-1173 вбачається, що позивачем не було надано відомостей до реєструючого органу відомостей про заставу спірного автомобіля, у звязку із чим не було внесені відомості про заставу спірного автомобіля, а отже відчуження спірного автомобіля ОСОБА_2 та подальше придбання його ОСОБА_1 відбувалось на законних підставах.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 набула право власності на автомобіль, з приводу якого виник спір, на законних підставах, у тому числі в спосіб визначений «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою № 1388 Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року, та не знала та не могла знати про будь-які права вимоги на це майно третіх осіб, у тому числі банку, а також відсутність будь-яких обмежень права розпорядження спірним майном попереднього власника - ОСОБА_5, яка набула автомобіль у власність на підставі довідки - рахунку від 12 вересня 2014 року, виданої ТОВ «СПЕЦАВТОГРУП», серії ВІА №845876, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно положень норм ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що відсутні підстави витребування майна з володіння ОСОБА_1, остання є його добросовісним набувачем, а отже її право власності не може бути порушено шляхом звернення стягнення на це майно задля задоволення вимог банку за зобовязанням, яке ОСОБА_1 не укладалось та не порушувалось.

Також відповідно до положень ч. 1 ст. 13 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV від 18.11.2003, зміни у відомостях про зареєстроване обтяження підлягають реєстрації у встановленому цим Законом порядку, якщо вони стосуються заміни боржника внаслідок передачі предмета обтяження новому власнику в порядку, встановленому статтею 9 цього Закону, або з інших підстав.

Відповідно до витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 28 вересня 2012 року за № 38051790 та від 20 липня 2015 року за № 47462605, наданих банком до позовної заяви, не вбачається внесення змін у відомостях про зареєстроване обтяження щодо зміни боржника внаслідок передачі предмета обтяження новому власнику, також дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відносно ОСОБА_1 від 12 квітня 2016 року за № 49388752, згідно відомостей з якого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформація відсутня.

Відповідно до положень ч. З ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-1V від 18.11.2003 якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Отже, позовні вимоги банку не можуть бути задоволені через відсутність реєстрації обтяження майна ОСОБА_1 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

У позовній заяві банк вказує на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року у справі № 201 /8927/14-ц, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № 189/03/39-2012/4 від 28 вересня 2012 року з ОСОБА_2 станом на 24 червня 2014 року у розмірі 165 484.53 гривень, та посилається як на підставу від звільнення від доказування факту укладення кредитного договору та факту порушення (невиконання) кредитного договору позичальником - ОСОБА_2.

Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи те, що факт укладення кредитного договору та факту порушення (невиконання) кредитного договору встановлено судовим рішенням щодо особи, яка не бере участі у даній справі, то відсутні підстави для звільнення позивача від доказування факту укладення, невиконання умов кредитного договору позичальником, а також розміру заборгованості за кредитним договором. Виходячи із змісту позовної заяви, а також наданих доказів, не вбачається доведення банком розміру заборгованості за кредитним договором. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 06 липня 2015 року, не вбачається можливість встановлення розміру заборгованості за тілом кредиту, фактично сплаченої позичальником частини тіла кредиту, сплаченої неустойки (штрафу, пені), а також сплачених відсотків за користування кредитом, оскільки не надано первинних касових документів за період дії кредитного договору щодо погашення заборгованості за кредитним договором, які зберігаються у банку у документальній та електронній формах.

Отже, є не доведеним ті обставини, на які посилається позивач в частині розміру заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вимог позовної заяви банк вказує, що враховуючи те, що кредитний договір продовжував діяти після ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення від 23 жовтня 2014 року про дострокове стягнення заборгованості з позичальника, з 24 червня 2014 року проценти за користування кредитом продовжували нараховуватись і на даний момент сума нарахованих поточних та прострочених процентів складає 45 794.16 гривень. Вимога банку про стягнення донарахованих відсотків після ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, про дострокове стягнення заборгованості за кредитом є не обґрунтованою та незаконною виходячи з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року у справі № 201/8927/14-ц достроково стягнуто з позичальника ОСОБА_2 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 131149.74 гривень, нарахованих відсотків станом на 24.06.2014 року у розмірі 21 464.79 гривень, штрафу відповідно до п. 4.2. договору застави у розмірі 12 870 гривень. Згідно вимог позовної заяви у даній справі банк просить стягнути донараховані відсотки у розмірі 24 329.37 гривень за період з 24 червня 2014 по 06 липня 2015 року, що всього складає 45794.16 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею цього кодексу, зокрема, договорів та інших правочинів. Зобов'язання перестають діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Підстави припинення зобов'язань зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобов'язань у зв'язку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 189/03/39-2012/14 було укладено 28 вересня 2012 року та мав припинитись 27 вересня 2019 року у зв'язку з погашенням кредиту. У той же час, відповідно до п. 4.2.3. цього кредитного договору у разі невиконання позичальником будь-яких своїх зобовязань по договору, у тому числі, несвоєчасного виконання грошових зобовязань (із простроченням їх виконання більше, ніж на 1 банківський день), банк вправі вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів.

У зв'язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів, у 2014 році банк скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Наслідком такого звернення стало ухвалення 23 жовтня 2014 року рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, яким з ОСОБА_2 на користь банку стягнуто 165484.53 гривень заборгованості за кредитним договором № 189/03/39-2012/14 від

28 вересня 2012 року. Вказане свідчить про те, що термін виконання зобов'язання за цим договором банком було змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з таким позовом.

Таким чином, з моменту набрання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року законної сили, право банку на отримання процентів за кредитним договором припинилось. У абз. 1, 2 п. 17 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Отже, оскільки ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Аналогічних висновків щодо неможливості стягнення донарахованих відсотків після ухвалення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішеннях від 21 січня 2015 року у справі № 6-42315св14 та від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-28531св14.

Щодо вимоги банку про стягнення штрафу у розмірі 26910.00 гривень за неналежне виконання позичальником п. 3.3.4. договору застави від 28 вересня 2012 року, що передбачено п. 4.2. договору застави.

Відповідно до умов п. 3.3.4. договору застави № 189/03/39-2012/4з від 28 вересня 2012 року заставодавець зобовязаний на період дії цього договору застрахувати предмет застави на його повну вартість за власний рахунок.

Пунктом 4.2. вказаного договору застави передбачено, що за кожний випадок невиконання чи неналежного виконання п. 3.3.4. цього договору заставодавець сплачує на користь заставодавця штраф. Розмір штрафу залежить від строку, протягом якого заставодавець порушив вимоги п. 3.3.4. цього договору та становить 1.5 % від заставної вартості предмета застави, визначеної у п. 2.3. цього договору (156000.00 гривень) яка збільшується на 0.75 п.п. щомісячно наростаючим підсумком починаючи з 2-го календарного місяця, що слідує за місяцем порушення. При цьому, умови договору застави від 28 вересня 2012 року не містить розяснень та порядку визначення «0.75 п.п.». що воно значить та яке його математичне визначення, тим більше суперечить положенням норм ст. 549 ЦК України де визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання та не передбачає можливості його збільшення залежно від строку порушення.

Як вбачається із позовної заяви позивач вказує, що 28 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «СК «ВУСО» був укладений договір добровільного страхування транспорту № - 01, строком на 1 рік, строк дії якого закінчився 28 вересня 2013 року. Отже, з урахуванням положень п. 4.2. договору застави від 28 вересня 2012 року у банку 30 вересня 2013 року виникло право на нарахування штрафу у розмір 2340 гривень, з розрахунку 1.5% від заставної вартості 156 000 гривень (п. 2.3 та п. 4.2. договору застави).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, є в наявності пропуск банком строку позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу передбаченого п. 4.2. договору застави від 28 вересня 2012 року.

Частина 2-3 статті 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні кредитного договору, договору застави було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаних договорів сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто є вільною. Третя особа звернувся до банку з проханням про видачу кредиту, з свого боку банком потреби цієї особи було задоволено та надано кредитні кошти. При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися, зокрема враховувати тенденції зростання (падіння) цін на ринку товарів, послуг тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. ст. 1051, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобо'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача крім вказаних в договорі кредиту та договорі застави сторін, а позивач цього не довів, відповідач і позивач самі погодилися на всі умови договорів і добровільно підписали їх, твердження представника позивача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони позивача стосовно наполягання на позовних вимог (про звернення стягнення на предмет застави), оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і вони не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 258, 267, 330, 388, 514, 516, 526, 572, 598-601, 604-609, 625, 627, 629, 632, 1050, 1051, 1054, 1082 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону України «Про заставу», ст. ст. 9, 13 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Публічному акціонерному товариству Акціонерний банк «Укргазбанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави і задоволення за рахунок його вартості заборгованості по кредитному договору та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -