АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/36/16-ц Головуючий суддя І інстанції Шевченко Г. С.
Провадження № 22-ц/790/2105/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Кіся П.В.,

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківського національного університету міського господарства ім.. О.М. Бекетова про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, стягнення грошової допомоги при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила: змінити формулювання причини та дату звільнення її з роботи з Харківського національного університету міського господарства ім. О.М. Бекетова з 31 грудня 2015 року за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію, ст. 39 ч. І, ст. 38 ч. І КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь 55 000 гривень в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди та 43 200 гривень грошової допомоги у розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат при виході на пенсію.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 03 липня 2001 року її прийняли на роботу на посаду доцента кафедри економіки підприємств міського господарства Харківської державної академії міського господарства. У наступному її звільняли та знову приймали на роботу до цієї академії без переривання трудового (наукового) стажу. З вересня 2003 року і по червень 2011 року з позивачем відповідач, як правонаступник Харківської державної академії міського господарства, декілька разів продовжував дію контракту як науково-педогогічним працівником, останній раз по 30 червня 2016 року включно.

21 грудня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 31 грудня 2015 року у зв'язку з виходом на пенсію як науково-педагогічний працівник з виплатою грошової допомоги в розмірі 6 місячних посадових окладів з відповідними доплатами.

24 грудня 2015 року працівники відповідача ознайомили її з наказом від 18 грудня 2015 року № 1210-02 «З особового складу», згідно з підпунктом 1.2. її звільнено з посади професора кафедри основ архітектурного проектування та рисунку з 09 січня 2016 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку дії контракту (строкового трудового договору).

Заява про звільнення була подана позивачкою раніше ніж вона була ознайомлена з наказом роботодавця про звільнення із зовсім іншої підстави.

Про фактичну наявність у позивачки поважної причини у виді виходу на пенсію свідчать ті обставини, що вона досягла необхідного віку для виходу на пенсію і має більш ніж 20-річний стаж педагогічної роботи й більш ніж 30 років науково-педагогічної роботи, працювала до написання заяви про звільнення на посаді, яка віднесена відповідним Переліком, до науково-педагогічної посади, і до цього вона не звільнялася з роботи у зв'язку із виходом на пенсію взагалі, що підтверджується записами в трудовій книжці.

З урахуванням викладеного, вважає формулювання причини звільнення її з роботи неправильним.

Також, позивач вказує, що внаслідок незаконного звільнення з роботи, їй завдано моральну шкоду, яка полягає у істотних вимушених змінах у її житті.

Крім того, зазначила, що питання про виплату грошової допомоги у розмірі шести місячних посадових окладів нею порушувалось вперше перед відповідачем лише 21 грудня 2015 року та її виплата позивачу не проводилась по досягненню 55-річного віку, а вона з березня 2007 року продовжила роботу на науково-педагогічній посаді на підставі конкурсу, а потім контрактів. Проте, відповідач подану нею заяву в цій частині залишив без відповіді і без фактичного виконання.

ОСОБА_2 вважає, що має право на виплату вищевказаної допомоги, тому просила суд стягнути з відповідача 43 200 грн. грошової допомоги.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1 653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, зменшити стягнутий районним судом розмір судового збору з 1 653,60 грн. до 200 грн. посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, що її було безпідставно звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпПУ за закінченням строку дії контракту у той час як вона зверталась з заявою про звільнення її за власним бажанням. Також безпідставно, на її думку, не стягнута сума у розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат при виході на пенсію та моральну шкоду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 було обґрунтовано звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку дії контракту, який є особливою формою трудового договору. А тому відсутні підстави для зміни формулювання причини звільнення за ч. 1 ст. 38, ст.. 39 КЗпП України за власним бажанням. Оскільки вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошової допомоги у розмірі шести місячних посадових окладів з урахуванням надбавок і доплат при виході на пенсію є похідними від вимог про зміну формулювання причин звільнення за власним бажанням, тому у задоволенні цих вимог та вимог про відшкодування моральної шкоди також було відмовлено.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду за таких підстав.

Судом встановлено, що 01 вересня 2011 року ХНУМГ ім. О.М. Бекетова та ОСОБА_2 уклали контракт про призначення останньої на посаду професора кафедри інженерної та комп'ютерної графіки на строк з 01.09.2011 року по 30.06.2016 року.

Згідно додаткової угоди № 608/2015 від 01.09.2015 року до вказаного контракту, ОСОБА_2, професора кафедри інженерної та комп'ютерної графіки, професора, доктора філософських наук, переведено з 01 вересня 2015 року по 09 січня 2016 року на посаду професора кафедри основ архітектурного проектування та рисунку, зі збереженням раніше встановленої системи оплати.

Відповідно до наказу від 18 грудня 2015 року № 1210-02 звільнено ОСОБА_2 09 січня 2016 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку.

Позивачка була ознайомлена з вказаним наказом 24.12.2015 року.

21 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до ректора ХНУМГ ім. О.М. Бекетова із заявою про звільнення її за власним бажанням у зв'язку із виходом на наукову пенсію 31 грудня 2015 року. Просила виплатити їй грошову допомогу у розмірі 6 місячних посадових окладів з урахуванням усіх надбавок та доплат. ( а.с. 90)

Адміністрацією Універсітета заява була розглянута і 30.12. 2015 року була надана відповідь за вих. 4192.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно частини 2 статті 23 Кодексу законів про працю України, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації (затверджено наказом Міністерства освіти і науки від 24 грудня 2002 року № 744, (далі - Положення №744), яке діяло на момент укладення сторонами контракту, встановлено порядок обрання за конкурсом осіб на вакантні посади науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, зокрема: завідуючих кафедрами, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів, асистентів.

Згідно з пунктом 10 Положення 744, відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудових договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

Звільнення за власним бажанням науково - педагогічного працівника не передбачено умовами контракту від 01. 09. 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та відповідачем, зокрема розділом IV Зміни та розірвання контракту.

Відповідно до п. 4.1 вказаного розділу, зміни та доповнення до контракту вносяться шляхом підписання додаткових угод.

Підписуючи контракт, ОСОБА_2 знала про те, що контракт є особливою формою трудового договору, який укладається на певний термін і закінчується після закінчення такого терміну

З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_2 з 09 січня 2016 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України відбулося у зв»язку із закінченням строку дії контракту.

Підстав для зміни формулювання причини та дати її звільнення з ХНУМГ ім. О.М. Бекетова не вбачається.

Оскільки вимоги ОСОБА_2 про стягнення грошової допомоги при звільненні у розмірі шести місячних посадових окладів є похідними від позовної вимоги про зміну формулювання причини звільнення, дати звільнення, тому у цій частині позову також обґрунтовано відмовив суд першої інстанції.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди із заявлених позивачкою обставин.

Розмір судового збору правильно вирішено судом першої інстанції, відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Суд повно та всебічно з»ясував обставини по справі, наданим доказам дав належну оцінку і постановив законне рішення .

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

РішенняФрунзенського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: І.С. Кіпенко

П.В. Кісь