О К Р Е М А Д У М К А
судді Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
21 вересня 2016 року м. Київ
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Скасовано розпорядження органу приватизації від 13 липня 2015 року про відмову ОСОБА_2 у передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1, як таке, що винесено без урахування вимог ст. ст. 2, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зобов'язано орган приватизації Комсомольської міської ради Полтавської області у межах наданих повноважень, протягом місяця з часу набрання судовим рішенням законної сили, розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1, і за наслідками розгляду заяви прийняти рішення в порядку, визначеному ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасувала рішення суду апеляційної інстанції та передала справу на новий розгляд.

З такими висновками колегії суддів у повній мірі погодитися неможливо, оскільки судом першої інстанції всебічно і повно встановлені обставини справи, досліджені та надана правова оцінка доказам.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 у встановленому порядку на підставі ордера від 07 квітня 1982 року № 761, виданого за рішенням Виконавчого комітету міської ради народних депутатів м. Комсомольська Полтавської області від 06 квітня 1982 року надана у користування ОСОБА_3 сім'єю у складі 3-ьох осіб: він, дружина ОСОБА_4, яка є рідною сестрою позивача у справі, та їх син ОСОБА_5

Вказана квартира належить до державного житлового фонду.

09 листопада 2011 року у квартиру вселився син позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в якості члена сім'ї ОСОБА_3, як племінник ОСОБА_4

Зазначена обставина ніким не спростована.

30 травня 2012 року у спірну квартиру зі згоди всіх повнолітніх членів сім'ї ОСОБА_3 вселилася, як сестра ОСОБА_4 та мати ОСОБА_6, позивачка ОСОБА_2 У цей же день з реєстрації за вказаною адресою були зняті: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а пізніше (через місяць) знявся з реєстрації і син позивача - ОСОБА_6

Особовий рахунок на вказане житло на підставі рішення ОСББ «Алмаз» від 07 липня 2012 року НОМЕР_1 був переведений на ОСОБА_2 (а. с. 21, 22). Усі витрати по утриманню спірної квартири несе остання.

Разом із цим 27 червня 2013 року ОСОБА_2 подала на ім'я керівника органу приватизації Комсомольської міської ради Полтавської області заяву про передачу їй у порядку приватизації квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що на час подачі заяви у квартирі АДРЕСА_1, крім ОСОБА_2, ніхто не був зареєстрований. Колишні мешканці цієї квартири від участі у її приватизації відмовилися, подавши відповідні заяви на ім'я керівника органу приватизації (а. с. 23-25).

Постановою Комсомольського міського суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено, визнано протиправним рішення голови органу приватизації від 05 липня 2013 року у наданні дозволу на оформлення передачі в приватну власність квартири та зобов'язано відповідний орган Комсомольської міської ради Полтавської області у межах наданих повноважень протягом місяця з часу набрання судовим рішенням законної сили, розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_1, і за наслідками розгляду заяви прийняти рішення у порядку, як він визначений ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію держаного житлового фонду».

Право на приватизацію державного житлового фонду відповідно до ст. 5 названого закону мають наймачі житлового приміщення та члени їх сімей, які постійно проживають з ними у цьому приміщенні.

Судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_2 є наймачем вказаної квартири, оскільки вона правомірно до неї вселилася, як член сім'ї попереднього наймача, права якого підтверджено ордером на зайняття житлового приміщення, особовий рахунок переоформлено на її ім'я, що свідчить підтверджує правомірність вселення до житла і постійне користування ним.

Суд першої інстанції, забезпечивши дотримання принципу рівності сторін, з урахуванням того, що відповідачем є орган місцевого самоврядування, зробив правильний висновок про задоволення позову, оскільки позивачка вселилася до спірної квартири як член сім'ї наймача, що не спростоване відповідачем, підтверджується наданими заявами про згоду на її вселення до квартири та на приватизацію квартири нею особами, які отримали квартиру у користування. Правильно застосував до спірних правовідносин ч 4. ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду, у якій передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, вважаю, що необхідно було застосувати наслідки, передбачені ст. 339 ЦПК України.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.М. Ситнік