Справа № 211/6308/14-ц
Провадження № 2/211/63/16
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

31 серпня 2016 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Форманчук К.М.

у відсутність позивача ОСОБА_1

її представника ОСОБА_2

представника відповідача ПАТ "Дельта Банк" ,

розглянувши в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяві вказала, що 09.03.2012 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» був укладений кредитний договір № 004-26021-090312 (надалі Договір) на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки з лімітом кредитної лінії на рахунку в сумі 5000 гривень. В договорі вказано, що кредитна лінія є безпроцентною.

Вона частково виконувала умови договору та з картки знімала грошові кошти, які потім частково погашала, залишок заборгованості по тілу кредиту складав 1460,18 грн. Однак 07.07.2014 року банк звернувся до суду з позовом про стягнення з неї не 1460,18 грн., а на загальну суму 7248,18 грн., з них вважає, що всі нарахування по кредитній лінії, окрім тіла кредиту є незаконними.

В п. 1.6.2 тарифного пакету «ОСОБА_3 картка № 1 на все» зазначається, що плата за обслуговування кредитного залишку включає в себе надання послуг інформування держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку та складає 4,65% в місяць.

Вважає, що п. 1.6.2 Тарифів до Договору № 004-26021-090312 від 09.03.2012 р. не відповідає вимогам Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів» і підлягає визнанню його недійсним з наступних підстав.

У відповідності до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 р. «Справа про захист прав споживачів кредитних послуг» даний Договір є споживчим, на умови якого розповсюджуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Крім того банк зобовязаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» за кредитним договором банк надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Нарахування, вказані в п.1.6.2. Договору є несправедливими, їй ніколи не надавалися, а тому вважає, що її право сплачувати лише за послуги, які їй надавалися, тому й просить визнати вказаний пункт Договору не дійсним.

Представник ПАТ «Дельта Банк» , які належним чином повідомлялися про день слухання справи , в зал судового засідання не зявлялися, заяви про розгляд справи без їх участі не подали, а тому суд позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, ухвалою від 31 08 2016 року залишив без розгляду.

Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 у судове засідання надав заяву в якій зустрічні позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, просить суд розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони мають рівні права що до поданих доказів, їх дослідження та доведення перед судом, їх переконливість та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх позовних вимог або заперечень.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09 березня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договорі № 004-26021-090312 (надалі Договір) на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки ( л.с. 4-5 ) .

Згідно з п. 1.2 вказаного Договору банк відкриває клієнту поточний рахунок з використанням платіжної картки, надає в користування платіжну картку, здійснює обслуговування клієнта згідно переліку послуг та на умовах, викладених в тарифному пакеті «ОСОБА_3 картка № 1 на все» (надалі Тарифи), згідно з умовами Договору, Умовами надання картки та Правилами надання банківських послуг фізичними особами за поточними рахунками з використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженими ОСОБА_4 Директорів ПАТ «Дельта Банк».

Згідно з п. 1.3 зазначеного Договору банк надає клієнту кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії в загальному розмірі 30000 грн. та на день укладання Договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 5000 грн.

У відповідності до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 р. «Справа про захист прав споживачів кредитних послуг» даний Договір є споживчим, на умови якого розповсюджуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

В п. 1.6.2 тарифного пакету «ОСОБА_3 картка № 1 на все» зазначається, що плата за обслуговування кредитного залишку включає в себе надання послуг інформування держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків та надсилання щомісячних виписок по рахунку та складає 4,65% в місяць.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком. Крім того банк зобовязаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів клієнту банку.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 р. зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. І хоча одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 ЦК України, але разом з тим зазначена свобода є обмеженою межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

У відповідності до вимог ст. 42 Конституції України саме держава захищає права споживачів. Конституційний Суд України вважає, що «держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг».

Конституційний Суд України виходить також з того, що «держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві».

Відповідно до ст. 1054 ЦК України та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» за кредитним договором банк надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до п.3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має право сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справ, договору, облік заборгованості споживача, тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо) або що вчиняє споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідками є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача,

Несправедливим є, зокрема, умови договору про установлені, обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладання договору.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Як визначено в Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року справа №15-рп/2011, держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є не додержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою третьою , пятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч.4, 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту про надання споживчого кредиту будь які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені цього Закону.

Згідно п. 3.1 та п. 3.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»: банки зобовязані саме в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту, вартості всіх супутніх послуг.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на предмет своїх позовних вимог або заперечень.

За клопотанням представника позивача, суд зобовязав ПАТ «Дельта Банк» надати відомості, що до надання обєму та собівартості послуг, передбачених п.1.6.2 Договору. На Ухвалу суду відповідач таких відомостей щодо надання послуг по обслуговуванню кредиту не надав, та не обґрунтував вартість цих послуг.

Таким чином, встановлення платежів за обслуговування кредитного залишку відноситься до складу інших платежів та включає в себе за умовами договору тільки надання послуг інформування держателя про стан кредитного залишку у вигляді телефонних дзвінків і надсилання щомісячних виписок по рахунку є незаконними та такими, що суперечать зазначеним вимогам законодавства, а отже п. 1.6.2 Тарифного пакету «ОСОБА_3 картка № 1 на все», який є невід'ємною частиною Договору № 004-26021-090312 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 09 березня 2012 року, укладений між Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1, підлягає визнанню недійсним в частині обовязку позивача сплачувати щомісячну комісію.

Керуючись ст. 10,60, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву позивачки ОСОБА_1 задовільними у повному обсязі.

Визнати недійсним п. 1.6.2 Тарифного пакету «ОСОБА_3 картка № 1 на все», який є невід'ємною частиною Договору № 004-26021-090312 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговування платіжної картки від 09 березня 2012 року, укладений між Публічним Акціонерним Товариством «Дельта Банк» та ОСОБА_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_5