Номер провадження: 22-ц/785/1232/16
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

05 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

28 вересня 2015 року представник позивача уточнила позовні вимоги, та просила стягнути з ОСОБА_5 на користь позивача грошові кошти у розмірі 980 953 гривень та судові витрати по справі.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичила ОСОБА_5 та її чоловікові ОСОБА_7 грошову суму в розмірі 48 000 доларів США. Факт передачі вказаних грошових коштів підтверджується письмовою розпискою відповідача ОСОБА_5.

19 липня 2012 року ОСОБА_5 повернула позивачу 1 000 доларів США, а 29 жовтня 2012 року повернула ще 2 000 доларів США. Так, залишок боргу склав 45 000 доларів США.

Однак після встановленого ОСОБА_3 строку повернення коштів, а саме до 16.03.2013 року, ОСОБА_5 решту грошових коштів не повернула, на підставі чого ОСОБА_3 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 355 500 гривень, суму моральної шкоди в розмірі 1 000 гривень, суму витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 гривень та суму судового збору в розмірі 3 441 гривень, а разом 364 941 гривень.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року було залишено без змін рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики у розмірі 355 500 гривень, та змінено рішення суду в частині стягнення суми витрат на правову допомогу та судовий збір шляхом зменшення розміру суми витрат на правову допомогу та суми судового збору, що підлягає стягненню з 5 000 гривень до 3 500 гривень та з 3 441 гривень до 3 000 гривень відповідно. Рішення районного суду в частині стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 1 000 гривень - скасовано.

22 січня 2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №509/3976/13 від 20 січня 2014 року виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_5 боргу в розмірі 362 000 гривень на користь ОСОБА_3.

Проте, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не виконує взятих на себе зобов'язань, направлених на погашення вище вказаної заборгованості, вартість валюти боргу значно зросла, у зв'язку з чим ОСОБА_3 не зможе отримати відшкодування боргових коштів в тому обсязі, в якому їх надавала, тому остання вимушена звернутися до суду за перерахунком основного боргу за договором позики, за стягненням відсотків, нарахованих на підставі ст.1048 ЦК України та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року позовні вимоги про стягнення грошових коштів задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 980 953,00 гривень, з яких 610 200,00 гривень це грошова сума, яка підлягає стягненню у зв'язку із знеціненням гривні за період невиконання зобов'язання, 73 200 гривень - 3% річних та 29 755 гривень - відсотки, нараховані на підставі ст.1048 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити лише в частині стягнення відсотків, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Судом встановлені такі обставини у справі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року по справі №509/3976/13-ц було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 355 500 гривень, суму моральної шкоди в розмірі 1 000 гривень, суму витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 гривень та суму судового збору в розмірі 3 441 гривень, а разом 364 941 гривень.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року по справі № 22ц/785/9434/13 було залишено без змін рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики у розмірі 355 500 гривень, та змінено рішення в частині стягнення суми витрат на правову допомогу та судовий збір шляхом зменшення розміру суми витрат на правову допомогу та суми судового збору, що підлягає стягненню з 5 000 гривень до 3 500 гривень та з 3 441 гривень до 3 000 гривень відповідно. Рішення в частині щодо стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди в розмірі 1 000 гривень - скасовано.

22 січня 2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №509/3976/13 від 20 січня 2014 року виданого Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення боргу в розмірі 362 000 гривень з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 09 квітня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року по справі №22ц/785/9434/13 було залишено без змін.

Однак, ОСОБА_5 до теперішнього часу взятих на себе зобов'язань за договором позики не виконала, грошові кошти не повернула.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення 610 200 гривень місцевий суд послався на те, що оскільки судове рішення не виконується, а присуджена ним сума заборгованості не зможе компенсувати суму, яка була передана відповідачці за договором позики в доларовому еквіваленті, оскільки станом на сьогоднішній день стягнута гривнева сума заборгованості становить лише 15 942 (355 500 / 22.3 = 16 566) доларів США, а тому ОСОБА_3 правомірно звернулась з вимогою про стягнення грошових коштів у зв'язку із знецінення гривні за період прострочення зобов'язання.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна виходячи з наступних підстав.

Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком перерахунку однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах, що виникає в зв'язку із знеціненням грошових коштів.

Втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів. За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, і за своєю правовою природою є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у листі від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Суд вважає, що сума, що виникає в зв'язку з курсовою різницею є інфляційними втратами.

Згідно з ч.1 ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка міститься в рішенні №8664556 від 24 березня 2010 року у справі №6-4599СВ07, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач всупереч цим вимогам порахував знецінення гривні замість застосування індексу інфляції.

Враховуючи, що ОСОБА_5 взяла у борг кошти в іноземній валюті, що підтверджується відповідною розпискою, то положення ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції на правовідносини сторін не поширюється.

Задовольняючи позов в частині стягнення 3% у розмірі 73 200 гривень суд першої інстанції помилково застосував наданий позивачем розрахунок, оскільки він зроблений по відношенню до долара США, у зв'язку з чим прийняв в цій частині вірне рішення, яке підлягає частковому скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3% річних за користування сумою позики, а саме з урахуванням суми, яка стягнута судовим рішенням у гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_3 заявила вимоги щодо стягнення з відповідача суми за користування коштами у доларах США, та надала розрахунок про стягнення цієї суми саме у іноземній валюті, а не у гривні, тому такі вимоги не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають, оскільки заборгованість, яку було стягнуто з відповідача ОСОБА_5 за рішенням суду визначено саме у гривні, а розрахунок інфляційних збитків позивачем представлено по відношення до долара США.

Переглядаючи судове рішення в межах, встановлених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка ОСОБА_3 належними доказами не довела обґрунтованість своєї правової позиції щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тому її позовні вимоги в цій частині безпідставні.

За таких обставин, судова колегія вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції, застосувати до виниклих правовідносин саме дію ч.2 ст. 625 ЦК України та провести нарахування 3% річних за користування відповідачем коштами, що були стягнуті за рішенням суду від 30 жовтня 2013 року у сумі 355 500 гривень, які слід розрахувати з часу звернення позивача ОСОБА_3 з позовом до суду про стягнення коштів за договором позики, а саме з 26 червня 2013 року та до моменту звернення позивача з даним позовом до суду, тобто до 05 травня 2015 року.

Період за який слід провести нарахування 3% річних за користування коштами складає 679 днів (365 дн. + 314 дн.)

Тому 3% / 365дн. х 679дн. = 5,58082322% за весь період користування коштами

355 500 грн. / 100 х 5,58082322% = 19 839, 83 гривень.

За таких обставин, судова колегія вважає, що з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню сума за користування коштами у розмірі 19 839 гривень 83 копійки.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми у іншій частині позову слід відмовити за його недоведеністю та безпідставністю, оскільки позовні вимоги заявлено щодо користування відповідачем іноземною валютою і розрахунки проведено, саме по відношенню до долара США, що не ґрунтується на законі, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Окрім того, одночасне застосування ст. 625 та ст. 1048 ЦК України та стягнення 3% річних та процентів від суми позики чинним законодавством не передбачено.

Керуючись ст.ст. 303, п.2, Зч.1 ст.307, п. п. 3,4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3% річних від простроченої суми у розмірі 19 839 гривень 83 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков

Р.Д. Громік