Справа № 465/967/16 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/3901/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ЛКП «Львівелектротранс» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсацію моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

22 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої заробітної плати за період січень-грудень 2010 року, в якому просив стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на його користь недоплачену частину заробітної плати за період січень-грудень 2010 року в розмірі 14518,54 грн. та моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що він працював у відповідача на посаді водія тролейбуса. Всупереч положенням Генеральної Угоди, укладеної між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 роки, Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2007-2009 роки, яка діяла до укладення Галузевої Угоди на 2010 - 2012 роки, а саме до 12 жовтня 2010 р. та Закону України «Про державний бюджет на 2009р.», адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» розрахунок тарифних ставок не було переглянуто і оплата проводилась без дотримання вимог ст.97 КЗпП України, Галузевої Угоди на 2007 - 2009 роки, Галузевої Угоди на 2010 - 2012 роки та Колективної Угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2005-2006 роки, яка діяла з 29.06.2005р. до 25.08.2011р., та відповідала положенням Галузевої Угоди. Зазначив, що на період подолання фінансових труднощів, але не більш як шість місяців, підприємством можуть застосовуватись норми оплати праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональними угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці. Стверджує, що адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» заробітна плата в період січень-грудень 2010 року виплачувалася в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної плати, а тому неправомірними діями відповідача, що полягали в порушенні щодо нього трудового законодавства йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в 15000,00 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_2 недоплачену заробітну плату в розмірі 14518,54 грн. Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс».

Вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнення до апеляційної скарги та додаткових пояснень зазначає, що районним судом не враховано, що відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про оплату праці», яка діяла і в 2010 р., тобто в період виникнення спірних правовідносин, на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до ст. 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. Відтак, заробітна плата позивачу у 2010 році нарахована вірно, а вимоги позивача щодо донарахування заробітної плати є безпідставними. Вважає, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення дані обставини не з'ясовувалися належним чином, у зв'язку із чим не застосовано до спірних відносин спеціальну норму ст. 16 Закону України «Про оплату праці», натомість застосовано норму ст. 14 вказаного Закону, що встановлює систему договірного регулювання оплати праці для підприємств на загальних підставах, тобто для тих, хто не фінансується з державного та/або з місцевого бюджету.

Крім того, зазначає, що норми Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, Всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2008-2009 рр. від 15.04.2008 р. та Генеральна угода від 09.11.2010 р. про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні на 2010-2012 р. не є прямими, а носили суто колізійний (відсилочний) характер, а тому не могли регулювати відносини з оплати праці на ЛКП «Львівелектротранс». Щодо Галузевої угоди на 2007-2009 рр., апелянт стверджує, що ЛКП «Львівелектротранс», будучи комунальним підприємством, не відносилося до суб'єктів господарювання державної форми власності і не входило до сфери управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, що було однією із сторін, яка уклала вказану галузеву угоду, а тому умови такої угоди для відповідача не були обов'язковими і на нього не поширювались, оскільки власник ЛКП «Львівелектротранс» - Львівська міська рада чи уповноважений ним орган, участі у веденні переговорів щодо укладення вказаної галузевої угоди не брали та не підписували такої. Тому положення, передбачені Галузевою угодою на 2010-2012 р. до спірних правовідносин 2010 року застосовані бути не можуть, оскільки згідно п. 11 Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс», дію вказаної галузевої угоди поширено на ЛКП «Львівелектротранс» лише з 25.08.2011 р.

Вважає, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, відтак, вважає, що судом першої інстанції незаконно стягнуто на користь позивача 2000,00 грн. моральної шкоди.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задовольння з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог ст.ст. 11, 14 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України, відповідач в період січень-грудень 2010 року не проводив розрахунок тарифних ставок з мінімальної заробітної плати, яка передбачалася статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 р. № 1646-VI.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач працював у ЛКП «Львівелектртранс» на посаді водія тролейбуса. На підприємстві для водіїв тролейбусів встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 3 ст.96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Статтею 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Згідно ст.16 Закону України «Про оплату праці», на підприємствах і організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до ст.15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема фінансового плану ЛКП «Львівелектртранс» на 2010 рік (рядок 001) та Розшифрування доходів та витрат до фінансового плану на 2010 рік, передбачалось отримання доходів в сумі 56 млн.390,8 тис. грн., в т.ч. субвенцій з державного бюджету на суму 28 млн.578,9 тис. грн. та дотацій з місцевого бюджету за учнів та студентів в сумі 4 млн. 290,6 тис. грн. При цьому, згідно рядка 002 «Витрати на заробітну плату» розділу 4 «Елементи операційних витрат» фінансового плану на 2010 рік, визначено вказані витрати на заробітну плату в сумі 43 млн. 806, 5 тис.грн. Як вбачається із вказаних документів, планові збитки на 2010 рік закладені в сумі 16 млн. 540,2 тис грн.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що автоматичне підвищення рівнів тарифних ставок та посадових окладів відповідно до вимог ст.ст. 14,15 Закону України «Про оплату праці» на ЛКП «Львівелектротранс», яке є планово-збитковим, та в значній мірі фінансується за рахунок бюджетних коштів, здійснюватись у спірний період не могло, оскільки при підвищенні законодавчо встановлених рівнів мінімальної заробітної плати для нього застосовується спеціальна норма даного Закону - ст. 16, яка обмежує підвищення умовою наявності відповідного фінансування з бюджетів та лише в межах, визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів.

Таким чином, у 2010 р. заробітна плата позивачу була нарахована вірно, згідно наданих ним розрахункових листків по заробітній платі, відтак, вимога про донарахування заробітної плати є безпідставною, оскільки суперечить спеціальному порядку підвищення тарифних ставок і окладів для підприємств, які фінансуються (дотуються) з бюджетів.

Покликання позивача на судову практику інших судів з подібних правовідносин - не заслуговує на увагу, оскільки така практика є різною, а відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України для всіх судів України є обов'язковим лише рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Жодного рішення (постанови) Верховного Суду України про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права для спростування покликань відповідача стороною позивача не надано.

За змістом ст.ст. 3,5,9 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами угоди на галузевому рівні є власники, об'єднання власників або уповноважені ними органи і профспілки чи об'єднання профспілок або інших представницьких організацій трудящих, які мають відповідні повноваження, достатні для ведення переговорів, укладення угоди та реалізації її норм на більшості підприємств, що входять у сферу їх дії. Умови угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Судом встановлено, що ЛКП «Львівелектротранс», являючись комунальним підприємством не відноситься до суб'єктів господарювання державної форми власності і не входить до сфери управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, що є однією із сторін, яка уклала Галузеву угоду на 2007-2009 рр., відтак умови даної угоди для відповідача не є обов'язковими і на нього не поширюються, оскільки власник ЛКП «Львівелектртранс» - територіальна громада міста Львова в особі уповноваженого органу Львівської міської ради участі у веденні переговорів щодо укладення вказаної Галузевої угоди не брала та її не підписувала.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що судом встановлено відсутність законних підстав для донарахування заробітної плати позивачу, оскільки таке його право не є порушеним, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди.

Враховуючи вищенаведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 , 313, 314, 316,317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої заробітної плати та компенсацію моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О.Я.

Савуляк Р.В.