АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/1167/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/789/334/16 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Демкович Ю. Й., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 5 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання довіреності удаваним правочином та визнання права власності на автомобіль,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, посилаючись на те, що у червні 2014 року вирішив придбати у власність автомобіль "Audi 100 2.3 I", 1992 року випуску, який належав відповідачу ОСОБА_2, домовився з останнім про ціну, відповідач прибув у м.Рівне для укладення договору купівлі-продажу та привіз автомобіль. Однак, позивач не мав змоги оплатити витрати, пов"язані з перереєстрацією транспортного засобу, а продавець ОСОБА_2, у свою чергу, не бажав нести витрати на сплату податку від продажу автомобіля, тому вони вирішити приховати договір купівлі-продажу шляхом укладення довіреності. Позивач передав відповідачу обумовлену ціну - 4200 доларів США, а відповідач передав позивачу автомобіль та видав на ім"я позивача нотаріально посвідчену довіреність щодо володіння, користування та розпорядження зазначеним автомобілем. Згодом з"ясувалося, що на автомобіль накладено арешт, чим позивач фактично позбавлений права власності. Оскільки довіреність була видана виключно з метою приховання іншого правочину, просив визнати її удаваним правочином та на підставі ст.ст. 386, 392, 655, 656 ЦК України визнати за ним право власності на автомобіль.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 5 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не з'ясовано, з якою метою сторони вирішили приховати правочин, чи була воля сторін направлена саме на укладення довіреності чи договору купівлі-продажу, внаслідок чого неправильно визначив правовідносини, прийшовши до переконання про те, що між сторонами виникли правовідносини представництва. Крім цього, суд не навів мотивів відхилення доказів, наданих позивачем, що свідчить про упередженість суду. Висновок суду про те, що довіреність на право розпоряджання автомобілем не свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу автомобіля і не породжує права власності, не відповідає обставинам справи.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони не вжили усіх заходів, передбачених актами цивільного законодавства щодо купівлі-продажу спірного автомобіля, а тому позивач не набув на нього права власності. Оскільки довіреність на право розпоряджання автомобілем не свідчить про укладення сторонами договору купівлі-продажу і не породжує права власності, у зв'язку з цим права позивача при накладенні арешту на спірний автомобіль порушені не були.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля «Audi 100 2.3 I», 1992 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 6 липня 2005 року.

16 червня 2014 року в м. Рівне ОСОБА_2, житель смт. Мельниця-Подільська Борщівського району Тернопільської області, видав ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які проживають АДРЕСА_1, нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження належним йому автомобілем «Audi 100 2.3 I», 1992 року випуску, шасі (кузов,рама) НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В силу ст. ст. 237, 244 ЦК України між власником автомобіля ОСОБА_2 та позивачем на підставі виданої власником автомобіля довіреності виникли правовідносини представництва, за якими одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Довіреність не є угодою щодо переходу права власності на автомобіль та виключає набуття представниками на її підставі права власності на майно, яке передано у користування.

Власником транспортного засобу залишається довіритель, виходячи із правової природи договору доручення.

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Для вчинення договорів купівлі-продажу автомобілів постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 "Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" передбачена письмова форма, а відповідно до пункту 4 зазначеної постанови - перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Тобто, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Вищевказаних вимог законодавства сторонами не дотримано, тому немає підстав вважати, що довіреність від 16 червня 2014 року потягнула для позивача правові наслідки у вигляді набуття ним права власності на автомобіль.

Суд вірно врахував, що для визнання правочину удаваним, необхідна наявність іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки, сторонами вимог чинного законодавства щодо укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не дотримано, тому правовідносини за договором купівлі-продажу у сторін не виникло, а тому довіреність не може бути визнано удаваним правочином.

Крім цього, посилання позивача на ст. 392 ЦК України є безпідставним, так як згідно зазначеної норми, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, однак ОСОБА_1 не є власником спірного автомобіля.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є законним та обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач у судовому засіданні визнав позов, колегія суддів оцінює критично, так як визнання позову не є безумовною підставою для задоволення позову, а відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки законні підстави для задоволення позову відсутні, тому суд правильно відмовив позивачу у задоволенні його вимог.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд не з"ясував, з якою метою сторони вирішили приховати правочин, чи була воля сторін направлена саме на укладення довіреності чи договору купівлі-продажу, колегія суддів вважає безпідставними, так як сам позивач у позовній заяві зазначив про те, що сторони не бажали нести витрати, пов"язані з перереєстрацією транспортного засобу та сплатою податків у випадку укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Отже, обидві сторони свідомо вибрали передачу позивачу автомобіля за довіреністю.

Доводи про те, що суд невмотивовано відхилив пояснення свідка про те, що позивач звертався до органів МРЕВ ДАІ у Рівненській області з метою зняття з реєстраційного обліку спірного транспортного засобу, але було відмовлено у зв"язку з арештом на автомобіль, також є безпідставними, оскільки ці пояснення свідка не можуть бути підставою для задоволення позову, звернення до органів МРЕВ ДАІ мало місце після видачі довіреності і не у зв"язку з бажанням укласти договір купівлі-продажу з ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема щодо оплати вартості автомобіля, також не спростовують правильність висновків щодо відсутність підстав для задоволення позову і не є підставою для скасування рішення суду.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 5 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома