АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого-судді Кулянди М. І.

суддів: Половінкіної Н.Ю., Одинака О.О.

секретар: Чубрей І.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, треті особи на стороні відповідача: ОСОБА_2, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 2009 року разом з дітьми проживає у квартирі АДРЕСА_1. У вказаній квартирі також проживає її колишній чоловік ОСОБА_2, шлюб з яким розірвано 10 жовтня 2011 року.

Рішенням Чернівецької міської ради від 14 вересня 2006 №370/9 квартирно-експлуатаційному відділу м. Чернівці надано дозвіл на реконструкцію та переобладнання нежитлового приміщення медичної частини під трикімнатний житловий будинок.

22ц-1027/16 головуючий по 1 інстанції Асташев С.А.

Категорія: 43 доповідач Кулянда М.І.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради, за участю третьої особи квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці.

Після прийняття даного рішення суду, вона та неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продовжують проживати у цій квартирі по даний час, іншого житла у них немає, вона сплачує витрати за користування житлом.

Вказує, що в березні 2013 року звернулася до КЕВ м. Чернівці із заявою про надання дозволу на реєстрацію постійного місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 її та дітей, однак їм у цьому було відмовлено.

Враховуючи вищенаведене, просила суд визнати за ОСОБА_3 та неповнолітніми ОСОБА_4, ОСОБА_5 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 до квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернівці, третіх осіб на стороні відповідача ОСОБА_2, служби у справах дітей Чернівецької міської ради, ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 право користування квартирою АДРЕСА_1.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Також апеляційну скаргу подав квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянти вважають, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці підлягають відхиленню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2009 року визнано за квартирно-експлуатаційним відділом м. Чернівці право власності на самочинно перебудоване приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Вказаним рішенням суду встановлено, що житловою комісією Чернівецького гарнізону 12 лютого 2009 переобладнане приміщення квартири №1 закріплене за сім'єю ОСОБА_2

Відповідно до п. 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вказані обставини не підлягають доказуванню сторонами.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3, їх малолітні діти зареєстровані в гуртожитку по АДРЕСА_2, однак їх реєстрація носить формальний характер, оскільки житлових приміщень у гуртожитку їм не виділялось, вони фактично з початку 2009 року по даний час проживають у квартирі АДРЕСА_1.

На протязі вказаного періоду КЕВ м. Чернівці не оспорював правомірність проживання позивачки в наданому житловому приміщенні та не ставив питання про її виселення, вказані обставини не заперечував в суді першої та апеляційної інстанції представник відповідача.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами фактично укладено договір найму вказаної квартири.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно частини 3 статті 64 ЖК України у випадку, коли дружина, діти наймача перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному ними приміщенні, вони мають такі ж самі права та обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Безпідставними є доводи апелянтів про те, що ОСОБА_3 не має права користуватися спірним житловим приміщенням, оскільки її вселення у вказану квартиру є незаконним.

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічне положення міститься в ст. 10 ЦК України та ст. 8 ЦПК України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії" вказано, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, в розумінні статті 8 Конвенції.

При цьому втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (наприклад, рішення у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року).

Як вбачається з матеріалів справи позивачка разом з неповнолітніми дітьми проживає в спірній квартирі з початку 2009 року, разом із чоловіком, за спільні кошти, проводили переобладнання та ремонт спірної квартири, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Зі згоди КЕВ м.Чернівці на ОСОБА_3 були відкриті особові рахунки на оплату за водопостачання та каналізацію, електричну енергію та газопостачання, частину комунальних послуг вона сплачує особисто (а.с. 16-33).

Тобто, дана квартира є єдиним та постійним місцем проживання позивачки, починаючи з 2009 року та є "житлом" у розумінні Конвенції, і право позивачки на житло підлягає захисту, на підставі положень ст. 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що позбавлення права позивачки на користування спірним житловим приміщенням буде порушенням вимог ст. 8 Конвенції.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що концепція "житла", закладена, як в нормах Конвенції так в національному законодавстві має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" від 27 травня 2004 року).

Враховуючи, що позбавлення права позивачки на користування житловим приміщенням є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Європейський суд з прав людини надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (наприклад, рішення від 16 липня 2009 року у справі "Зехентнер проти Австрії").

Навіть, якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (наприклад, рішення від 9 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини", рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії").

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 1999 року у справі "Ларком проти Кіпру" вказав, що було порушення статті 14 разом зі статтею 8 Конвенції за обставин, коли виселення фактично не відбулося, але таке може бути застосовано на шкоду наймачу, оскільки останній з початку відповідних процедур жив під загрозою його виселення.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законом метою (згадане рішення від 16 липня 2009 року у справі "Зехентнер проти Австрії") .

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

У зв'язку із чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, задовольнивши позов ОСОБА_3 про визнання права користування спірним житловим приміщенням.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що позивачці на праві власності належить будинок та земельна ділянка, що знаходяться в с. Дорогичівка Тернопільської області, а також те, що остання разом з матір'ю приватизувала квартиру, яка знаходиться в м. Дубно Рівненської області, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, апелянт не надав суду належні та допустимі докази про наявність в неї на праві власності вказаного нерухомого майна.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці відхилити.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: