РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 534/297/16-ц

№ 2/534/305/16

18 березня 2016 року м. Комсомольськ

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Солохи О.В.

за участю секретаря - Жукової Н.А.

сторін: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продаж від 09.09.1998р. № 190 зареєстрованого Комсомольською універсальною товарною біржею,

В С Т А Н О В И В:

08.02.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований 09.09.1998 року Комсомольською універсальною товарною біржею за № 190.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що укладеним договором передбачені всі істотні умови щодо угоди купівлі-продажу вищевказаної квартири, що нею, як покупцем, виконані. Договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі, але не був посвідчений нотаріально. В нотаріальному посвідченні даного договору відповідач відмовляється, тому змушена звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги позивача ОСОБА_3 в повному обсязі, просив їх задовольнити з наведених підстав. Пояснив, що сторони уклали договір купівлі-продажу квартири на товарній біржі, а не посвідчили цей договір у нотаріуса, оскільки такий договір на момент його вчинення, не повинен був посвідчуватись нотаріально. Разом з тим вказував, що обов'язкове нотаріальне посвідчення зазначених договорів повинно здійснюватися з моменту набрання ЦК України чинності.

Позивач у судовому засіданні (14.03.2016р.) позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити та пояснила, що при укладенні даного договору його вимоги сторонами не були виконані в повному обсязі. Вказала, що позивач не звертався до відповідача з пропозицію здійснити нотаріальне посвідчення спірного договору. Просила застосувати строки позовної давності.

Заслухавши поясненні сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.09.1998р., укладеного на Комсомольській універсальній товарній біржі та зареєстрованого в реєстраційному журналі під №190, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 28,2 кв2 (а.с.6).

Зазначений вище договір 25.09.1998р. був зареєстрований КП "Кременчуцьке МБТІ" за №4/427 (зворотній бік а.с.6).

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7-8), власником значиться ОСОБА_3

Як убачається із матеріалів справи спірний договір купівлі-продажу квартири, укладений між сторонами по справі на товарній біржі не посвідчувався нотаріально. Як вказував представник позивача нотаріальне посвідчення зазначеного законодавством не вимагалося.

Разом з тим таку позицію представника позивача суд вважає хибною, з огляду на наступне.

Законом, що визначає правові умови створення та діяльності товарних бірж на території України є Закон України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (надалі за текстом - Закон №1956-XII).

Згідно ч.2 ст.15 Закону №1956-XII угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Суд наголошує, що за вимогами ч.5 ст.15 Закону №1956-XII біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Брокери є фізичними особами, зареєстрованими на біржі відповідно до її статуту, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють, щодо здійснення біржових операцій шляхом підшукування контрактів і поданні здійснюваних ними операцій для реєстрації на біржі (ч.1 ст.16 Закону №1956-XII).

Разом з тим, у судовому засіданні, сторонами не надано доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були членами товарної біржі.

Суд звертає увагу, що на момент укладання спірного правочину діяв ЦК УРСР 1963р., за таких обставин умови договору не повинні суперечити вимогам кодексу, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (ст.153 ЦК УРСР (1963р.))

У відповідності до ст.224 ЦК УРСР (1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом з тим у силу вимог ст.227 ЦК УРСР (1963р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала, що сторонами виконані умови ст.224 ЦК УРСР (1963р.). Зокрема, що квартира передана позивачу, а позивач у свою чергу сплатила грошові кошти відповідачу.

Представник позивача заперечив дану обставину з посиланням на, те що факт передачі квартири та сплати за неї відповідних коштів встановлено спірним договором. Разом з тим інших доказів на своє твердження суду не надав.

Відповідно до ст.47 УРСР (1963р.) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Під час судового засідання представник позивача повідомив суду, що позивач з письмовою пропозицією щодо нотаріального оформлення угоди до відповідача не звертався. Представник відповідача підтвердив зазначене твердження. Крім того, позивач письмово не звертався до нотаріуса для належного оформлення спірної угоди. Інших доказів ані позивач, ані її представник, про ухилення ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення спірної угоди, суду не надали.

Разом з тим суд вказує, що можливість нотаріального посвідчення спірного правочину у сторін не втрачена.

Враховуючи вищевказане та те, що на момент укладання спірного договору, останній належав до обов'язкового нотаріального посвідчення, суд не вбачає правових підстав для застосування положень ст.47 УРСР (1963р.) до спірного правочину.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

У силу вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України інших належних і допустимих доказів сторони суду не надали.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Долю процесуальних витрат суд вирішує на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.88, 208, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 23.03.2016 року.

Суддя підпис О.В. Солоха

Згідно з оригіналом.

Суддя О.В. Солоха