Номер провадження: 22-ц/785/1651/16
Головуючий у першій інстанції Рева С.В.
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого - Комаровської Н.В.,

Суддів - Гончаренко В.М., Короткова В.Д.,

З участю секретаря - Ярахмедова Є.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою прокурора Київського району м.Одеси на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27.08.2013р.,-

в с т а н о в и л а :

16.08.2013р. ОСОБА_2 звернулась з позовом до Одеської міськради,ОСОБА_4,ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку.

В обгрунтування своїх вимог посилалась на те,що 17.06. 2013 р. між нею та відповідачем ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продав, а вона придбала 3/5 частини житлового будинку НОМЕР_1, розташованого по АДРЕСА_1, який з цілому складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 94,9 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м.; сараю під літ. «Е», загальною площею 4,2 кв.м.; сараю під літ. «Д», загальною площею 3,6 кв.м.; літньої кухні під літ. «Г», загальною площею 7,6 кв.м.; І-мостіння; 1, 2, 3 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 495 кв.м., яка знаходилась у користуванні ОСОБА_5

В той же день вона зареєструвала своє право власності на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

19.07.2013 р. між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбала 2/5 частини житлового будинку НОМЕР_1, розташованого по АДРЕСА_1, який з цілому складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 94,9 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м.; сараю під літ. «Е», загальною площею 4,2 кв.м.; сараю під літ. «Д», загальною площею 3,6 кв.м.; літньої кухні під літ. «Г», загальною площею 7,6 кв.м.; І-мостіння; 1, 2, 3 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 495 кв.м., яка знаходилась у користуванні ОСОБА_4.

В той же день вона зареєструвала своє право власності на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

24.07.2013 р. позивач звернулась до Одеської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 495 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1, але відповідь не отримала.

Вважаючи,що Одеська міськрада порушила її право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки,позивач просила визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 495 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з*явився.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27.08.2013р. позов задоволений.

В апеляційній скарзі прокурор Київського району м.Одеси просить про скасування рішення,мотивуючи тим,що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги думку представника Одеської міськради,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2,суд виходив з того,що з переходом права власності на житловий будинок до ОСОБА_2 перейшло і право власності на земельну ділянку,на якій він розташований, а оскільки Одеська міськрада не розглянула заяву ОСОБА_2 про отримання безоплатно у власність земельної ділянки, право власності на неї може бути визнано судом.

З таким висновком повністю погодитись неможна,оскільки суд дійшов до нього всупереч нормам матеріального права.

При розгляді справи судом встановлено,що 17.06. 2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 придбала 3/5 частини житлового будинку НОМЕР_1, розташованого по АДРЕСА_1, який з цілому складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 94,9 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м.; сараю під літ. «Е», загальною площею 4,2 кв.м.; сараю під літ. «Д», загальною площею 3,6 кв.м.; літньої кухні під літ. «Г», загальною площею 7,6 кв.м.; І-мостіння; 1, 2, 3 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 495 кв.м., яка знаходилась у користуванні ОСОБА_5

В той же день позивач зареєструвала своє право власності на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

19.07.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбала 2/5 частини житлового будинку НОМЕР_1, розташованого по АДРЕСА_1, який з цілому складається з житлового будинку під літ. «А», загальною площею 94,9 кв.м., житловою площею 43,4 кв.м.; сараю під літ. «Е», загальною площею 4,2 кв.м.; сараю під літ. «Д», загальною площею 3,6 кв.м.; літньої кухні під літ. «Г», загальною площею 7,6 кв.м.; І-мостіння; 1, 2, 3 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 495 кв.м., яка знаходилась у користуванні ОСОБА_4.

В той же день ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на вищевказане нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

24.07.2013 р. позивач звернулась до Одеської міської ради із заявою про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, загальною площею 495 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1, але відповідь не отримала.

Чинною редакцією ст. 120 ЗК передбачено, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю»).

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 120 ЗК України в редакції,яка діяла на час виникших правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Згідно із ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Аналіз вищевказаних норм матеріального права дає підстави для висновку про законодавче закріплення загального принципу цілісності об*єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Як роз*яснено у п. 18 п.п. «г» постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року № 1702-VI.

Правильно пославшись на норми матеріального права,зокрема,статті 120 ЗК України та ст.377 ЦК України, і зазначивши,що з переходом до ОСОБА_2 права власності на будинок до неї переходить і право користування (власності) на земельну ділянку,суд в той час не врахував,що таке право землекористування повинно бути оформлено у встановленому законом порядку.

Суд не врахував, що судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності і стаття 81 ЗК України,яка регламентує вичерпній перелік підстав набуття права власності на земельні ділянки, не містить в цьому переліку зазначення такої підстави як набуття права власності за рішенням суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства ,наприклад, ст.335 ЦК України та ст.376 ЦК України, які передбачають передачу та визнання права власності за рішенням суду.

З матеріалів справи вбачається,що ОСОБА_2 намагалась оформити право землекористування,звернувшись 24.07.2013р. у встановленому законом порядку до Одеської міськради,яка не розглянула заяву ОСОБА_2

Вказана обставина була підставою для оскарження бездіяльності посадових осіб Одеської міськради,а не для визнання в судовому порядку права власності на земельну ділянку.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення з ухваленням нового рішення є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права,а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права,що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи,рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1827 грн.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2,309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України,колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Київського району м.Одеси задовільнити.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 27.08.2013р. скасувати.

В позові позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

В.Д.Коротков