Справа № 303/379/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КУЦИНА М.М.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Сяйво Карпат» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Крістіни Василівни про відшкодування збитків, завданих злочином, за апеляційною скаргою КС «Сяйво Карпат» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

КС «Сяйво Карпат» 24.01.2013 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мотивуючи наступним. У кримінальній справі № 1/0707/40/2012 встановлено, що ОСОБА_2 працюючи на посаді керуючої Страбичівським відділенням КС «Сяйво Карпат», зловживаючи своїм службовим становищем, за попередньою змовою з ОСОБА_5 і ОСОБА_4, всупереч вимогам положень спілки щодо кредитування, умисно, з корисливих спонукань організувала, оформила без присутності та без відома членів спілки 52 кредитних договори на загальну суму 275000,00 грн, що передбачали сплату 42% річних за користування коштами у періоди, зазначені в договорах. Незаконно отримані за цими договорами кошти відповідачі привласнили, використали на власні потреби, чим завдали спілці збитків на загальну суму 486118,78 грн, включаючи упущену вигоду.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 22, 1166 ЦК України, позивач просив стягнути на користь КС «Сяйво Карпат» 486118,78 грн, а саме:

з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 суму залишку завданих збитків у розмірі 196428,18 грн, суму упущеної вигоди (відсотків) у розмірі 246630,77 грн, а всього за 48-ма кредитами 443058,95 грн;

з ОСОБА_2 за договорами кредиту, що були оформлені на імя: ОСОБА_6 на суму 3500,00 грн (договір від 19.03.2007 № 322с), ОСОБА_7 на суму 4500,00 грн (договір від 26.02.2007 № 305с), ОСОБА_8 на суму 6000,00 грн (договір від 28.12.2007 № 407с) і ОСОБА_9 на суму 5000,00 грн (договір від 30.08.2006 № 170с) суму залишку завданих збитків (залишок основної суми за кредитами) у розмірі 16360,93 грн, суму упущеної вигоди (відсотків) у розмірі 26698,90 грн, а всього за 4-ма кредитами 43059,83 грн.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.04.2013 позов задоволено частково, стягнуто на користь КС «Сяйво Карпат»:

солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у відшкодування шкоди, завданої злочином, 62625,00 грн;

з ОСОБА_2 у відшкодування шкоди, завданої злочином, 19000,00 грн.

Позивач подав апеляційну скаргу на заочне рішенням суду, в якій зазначає, що суд не врахував факту перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах зі спілкою, тому остання повинна відповідати за завдану шкоду в повному обсязі на підставі ст. 134 ч. 1 п. 3 КЗпП України. Інші відповідачі повинні відповідати за шкоду на підставі ст.ст. 22, 1166 ЦК України. Відтак, з відповідачів належало стягнути різні суми, а не стягувати їх солідарно. Крім того, позивач виявив невідповідність сум шкоди, відсотків та кредитів у вироку від 13.09.2012, який слугував підставою для ухвалення судом рішення, що призвело до помилок, а також не було вирішено питання про судові витрати. Сторона просить рішення місцевого суду скасувати.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.12.2015 справу з апеляційного розгляду було знято, направлено до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 22.01.2016 виправлено описку в заочному рішенні суду від 29.04.2013, доповнено резолютивну частину рішення абзацом першим такого змісту: «Позовні вимоги КС «Сяйво Карпат» задоволити частково» та абзацом другим такого змісту: «В задоволенні решти позовних вимог відмовити».

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 22.01.2016 стягнуто в дохід держави судовий збір: з ОСОБА_2 398,75 грн, з ОСОБА_3 і з ОСОБА_4 по 208,75 грн з кожної.

Ухвалені 22.01.2016 Мукачівським міськрайонним судом судові рішення не оскаржувалися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1, який апеляцію підтримав і просив після скасування рішення направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідачів, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Суд розглядає цивільну справу в межах заявлених позивачем вимог; особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів), ст. 3 ч. 1, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2, ст. 15 ч. 1 ЦПК України); обовязок доказування позову лежить на позивачеві, особа зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності у межах задоволеного. Рішення суду спору відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, яким дано правильну оцінку.

Чинним вироком Мукачівського міськрайонного суду від 13.09.2012 (а.с. 7-21):

ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. 191 ч. 5, ст. 358 ч. 2, ст. 358 ч. 3 КК України, на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 3 КК України у звязку із закінченням строків давності, остаточно призначено покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з розпорядженням грошовими коштами, на строк 3 роки, з конфіскацією належного їй майна, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком у 3 роки та покладанням на засуджену певних обовязків;

ОСОБА_4 Крістіну Василівну визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. 191 ч. 5, ст. 358 ч. 2, ст. 358 ч. 3 КК України, на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 3 КК України у звязку із закінченням строків давності, із урахуванням приєднання на підставі ст. 71 КК України невідбутої частини покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2010 остаточно призначено покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з розпорядженням грошовими коштами, на строк 3 роки, з конфіскацією належного їй майна, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком у 3 роки та покладанням на засуджену певних обовязків;

ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст. 191 ч.ч. 3, 5, ст. 358 ч. 2, ст. 358 ч. 3, ст. 366 ч. 1 КК України, на підставі ст. 49 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 358 ч. 3 КК України у звязку із закінченням строків давності, із урахуванням приєднання на підставі ст. 71 КК України невідбутої частини покарання за вироком Мукачівського міськрайонного суду від 07.10.2010 остаточно призначено покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, повязані з розпорядженням грошовими коштами, на строк 3 роки, з конфіскацією належного їй майна, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком у 3 роки та покладанням на засуджену певних обовязків.

Указаним вироком суду встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_2 організували злочинну групу, у складі якої використовуючи підроблені документи, а ОСОБА_2, крім того, працюючи на посаді керуючої Страбичівським відділенням КС «Сяйво Карпат», зловживаючи своїм службовим становищем, за попередньою змовою між собою, всупереч вимогам положень спілки щодо кредитування, умисно, з корисливих спонукань у період з вересня 2006 р. по квітень 2007 р. оформили без відома та присутності членів спілки 49 договорів про споживчі кредити, привласнили незаконно одержані за ними кошти в розмірі 261000,00 грн, а з метою приховання цих фактів здійснювали часткові погашення заборгованості за сумами незаконно одержаних кредитів та за відсотками, сплативши загалом 198375,00 грн. Своїми діями троє засуджених завдали кредитній спілці прямої матеріальної шкоди на суму 62625,00 грн.

Окрім цього, ОСОБА_2 без відома та участі позичальників склала договори кредиту та відповідні їм договори поруки на імя: ОСОБА_6 на суму 3500,00 грн (договір від 19.03.2007 № 322с), ОСОБА_7 на суму 4500,00 грн (договір від 26.02.2007 № 305с), ОСОБА_8 на суму 6000,00 грн (договір від 28.12.2007 № 407с) і ОСОБА_9 на суму 5000,00 грн (договір від 30.08.2006 № 170с), привласнила одержані незаконно за цими договорами кошти, чим завдала кредитній спілці прямої матеріальної шкоди на загальну суму 19000,00 грн.

Право КС «Сяйво Карпат» вимагати повного відшкодування винними майнової шкоди, завданої злочином, передбачене законом і не може заперечуватися як таке (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 3, ст. 13 ч.ч. 2-4, 6, ст. 15 ч. 1, ст. 16 ч. 1, ч. 2 п. 8, ст. 22 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 1166 ч.ч. 1, 2 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 15 ч. 1 п. 1, ст. 118 ЦПК України). Поряд із цим, якщо обовязок доказування відсутності своєї вини у заподіянні шкоди лежить на особі, яка її заподіяла, то розмір завданої шкоди і відповідний позов належить доводити потерпілому від шкоди. Предявляючи відповідний позов, потерпілий повинен навести передусім його фактичне обґрунтування, повинен також навести правове обґрунтування своїх вимог, належно такі вимоги сформулювати та подати на їх підтвердження належні і допустимі докази щодо предмету доказування, які, оскільки йдеться про грошові розрахунки, рух коштів на підставі кредитних договорів, повинні бути документальними, тобто, позивач визначає підстави предявлення вимог і відповідні цим підставам межі позову (ст. 64, ст. 119 ч. 2 п.п. 3, 5-7, ст. 131 ч. 1, ст. 179 ч. 1, ст. 185 ЦПК України, ст. 1054, ст. 1055 ч. 1, ст. 1087 ч. 2, ст. 1088 ч. 1 ЦК України, ст. 1 п. 1.24., ст.ст. 16, 17, 20, 22, 24, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Усні твердження щодо таких фактів та документи, які не відповідають вищенаведеним вимогам і не містять інформації щодо предмета доказування, до уваги не беруться.

Позивач поставив питання про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишку завданих збитків у розмірі 196428,18 грн, упущеної вигоди (відсотків) у розмірі 246630,77 грн, а всього за 48-ма кредитами 443058,95 грн, а також про стягнення з ОСОБА_2 за договорами кредиту, що були оформлені на імя ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 залишку завданих збитків (залишку основної суми за кредитами) у розмірі 16360,93 грн, упущеної вигоди (відсотків) у розмірі 26698,90 грн, а всього за 4-ма кредитами 43059,83 грн (а.с. 1-2).

Солідарний обовязок із відповідними правами вимоги виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541, ст. 543 ч. 1 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України). За змістом солідарного обовязку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди, особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємоповязаними сукупними діями або діями з єдністю наміру.

Як убачається з мотивувальної частини позовної заяви, позивач не розмежовував у ній відповідальність ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (не визначав відповідальність кожного окремого відповідача, частку такої відповідальності відповідно до ступеня його вини у заподіянні шкоди) за вимогою про стягнення за 48-ма кредитними договорами 443058,95 грн. Попри те, що позивач не вказував прямо у заяві про вимогу до солідарних боржників, він таку вимогу предявив фактично, що випливає з його правової позиції, з обґрунтування позову із посиланням на вчинення відповідачами злочину, що ним було завдано шкоди позивачу, та з формулювання відповідної вимоги.

Саме із факту заподіяння шкоди злочином, а не з інших підстав виходив позивач, предявляючи свої вимоги до відповідачів, і не наводив у заяві жодного обґрунтування, яке б суперечило такій його правовій позиції, не наводив ані фактичних підстав, ані правового обґрунтування щодо необхідності стягнення з ОСОБА_2 коштів у відшкодування шкоди із застосуванням правил, передбачених ст. 130, ст. 134 ч. 1 п. 3 КЗпП України, тоді як таке фактично змінює підстави та відповідний їм предмет позову і потребує відповідного обґрунтування і доказування. У справі немає й жодних документів, які б вказували на необхідність вирішення спору із ОСОБА_2 як такого, що випливає з трудових відносин із кредитною спілкою, не просив про таке і позивач у суді першої інстанції, який змісту позову не змінював і заявою від 29.04.2013 (а.с. 49) просив розглянути без участі його представника.

Предявлені позивачем вимоги щодо стягнення конкретно визначених коштів у рахунок відшкодування майнової шкоди підлягають доказуванню щодо кожного договору, про який ідеться, і щодо кожного елемента розрахунків за відповідним договором: рух коштів за кожним договором, період виникнення шкоди (збитків), їх вид, база і динаміка розрахунків за видами шкоди, розмір упущеної вигоди за кожним договором, обставини, період її виникнення, спосіб її обчислення (розрахунку) тощо. Тим часом, у справі немає жодного з кредитних договорів, належних розрахунків за кожним з них, немає ніяких первинних документів, а є лише додатки до позовної заяви (а.с. 3-5), в яких перераховані 48 кредитних договорів із кінцевими цифрами нарахувань, а також інші 4 договори з кінцевими цифрами нарахувань. З цих додатків випливає, що позивач визначав заборгованість із урахуванням індексу інфляції, однак, належних розрахунків з цього приводу теж немає. Отже, слід констатувати, що в справі взагалі немає ані документів, на підставі яких позивач визначив належні, на його думку, до стягнення суми, ані розрахунків цих сум, ані обґрунтування відповідних вимог, якого немає в мотивувальній частині позовної заяви і які вказані лише у її прохальній частині.

За таких обставин, суд першої інстанції розглянув позов саме з тих підстав і в тих межах, як він був предявлений, на підставі наявних доказів і правильно виходив з того, що є доведеною пряма дійсна шкода, що встановлена вироком суду і саме на її відшкодування підлягають стягненню кошти. Стягнення у рахунок відшкодування шкоди відповідних коштів судом як солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, так і особисто з ОСОБА_2, відповідає підставам і предмету позову, тож здійснено в його межах, за які суди першої та апеляційної інстанцій виходити не вправі, та узгоджується у відповідних частинах із правилами відповідальності за шкоду, завдану злочином, вчиненим спільними діями з єдністю наміру. Така солідарна відповідальність за однією з предявлених вимог не порушує прав позивача (потерпілого), навпаки, сама по собі забезпечує більш широкі можливості для захисту його прав та не виключає й стягнення усього відшкодування з одного з винних, право вибору боржника належить потерпілому (ст. 543 ч. 1 ЦК України).

Доводи апеляції, які мають характер фактичної ревізії вироку суду, що набрав законної сили і встановлений яким розмір прямої дійсної шкоди враховувався при кваліфікації злочину, не беруться до уваги, оскільки суперечать положенням ст. 124 ч. 5 Конституції України, ст.ст. 401, 403 КПК України (1960 р.), ст. 61 ч. 4 ЦПК України і як такі не мають правового значення. Не беруться до уваги й необґрунтовані фактами, доказами міркування позивача, що мають характер недопустимих у доказуванні припущень.

Відтак, рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, розпорядившись своїми цивільними та процесуальними правами на власний розсуд, позивач не довів позову в тій частині, в якій у його задоволенні було відмовлено, а його апеляція не містить доводів, які б спростовували законність та обґрунтованість рішення суду. ОСОБА_6 на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки «Сяйво Карпат» відхилити, заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді