Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/5899/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/778/681/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

за участю секретаря: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року по справі

за позовом Бердянського міжрайонного прокурора (правонаступником якого є керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області)

в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Бердянський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання реєстрації недійсною, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року Бердянський міжрайонний прокурор(правонаступником якого є керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області) звернувся до суду в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Виконавчий комітет Бердянської міської ради Запорізької області, служба у справах дітей Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Бердянський міській відділ УДМС України в Запорізькій області, про визнання реєстрації недійсною, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення, який протягом розгляду справи уточнював.

В обґрунтування вимог зазначав, що 06.02.2004 р. ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8, яка мала двох неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти з народження проживали та були прописані за адресою: АДРЕСА_1.

Після укладення шлюбу 10.02.2004 р. ОСОБА_5 зареєструвався за адресою проживання ОСОБА_8 по АДРЕСА_3.

ОСОБА_8 вела асоціальний спосіб життя, 30.07.2001 р. Бердянським міськрайонним судом Запорізької області засуджена за незаконне придбання та зберігання наркотичних речовин за ч.2 ст.229-6 КК України (в редакції 1961 року) до 3 років позбавлення волі. Неповнолітні ОСОБА_7 і ОСОБА_4 фактично з 2001 року залишилися без батьківського піклування.

На підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 23.10.2001 р. за № 645 ОСОБА_7 у період часу з 26.10.2001 р. по 21.06.2004 р. перебував у Бердянській школі-інтернаті для дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно рішення Бердянського міськвиконкому від 21.09.2003 р. за № 500 над повнолітньою ОСОБА_4 встановлена опіку, опікуном призначена її бабуся - ОСОБА_9

Вищезазначеними рішеннями виконавчого комітету Бердянської міської ради за дітьми закріплено право користування зазначеною квартирою.

24.02.2004 р. ОСОБА_8 зняла себе та дітей з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В цей же день ОСОБА_5 подано заяву до відділу ДРАЦ по місту Бердянську реєстраційної служби Бердянського МРУЮ про розірвання шлюбу, на підставі постанови № 23 від 25.02.2004 р. шлюб було розірвано.

31.03.2004 р. ОСОБА_5 до КП «Жилсервіс-4» подано заяву про переоформлення особового рахунку на своє ім'я.

21.05.2004 р. рішенням Бердянського міськрайонного суду ОСОБА_8 позбавлено батьківських прав відносно обох дітей.

На час зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_8, неповнолітні діти з нею разом не проживали, але згідно п.3 ст.247, п.3 ст.248 Сімейного кодексу України мали право на збереження за ними житла.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.06.2005 р за позовом прокурора право користування вказаним житловим приміщенням неповнолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, поновлено.

Проте, 31.10.2006 р. за згодою ОСОБА_5 Бердянським MB УМВС України в Запорізькій області зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_3 - рідного брата ОСОБА_5

В порушення вимог діючого законодавства ОСОБА_5 не отримав в установленому порядку письмову згоду від органу опіки та піклування, згоду керівника інтернатного закладу, а також опікуна ОСОБА_6 на реєстрацію та вселення у вказану квартиру ОСОБА_3, в зв'язку з чим не мав законних підстав на реєстрацію та вселення ОСОБА_3 у вищевказаній квартирі.

Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_3 є власником двокімнатної квартири у місті Бердянську, Військове містечко-2, буд.13 кв.57, а отже житлове приміщення, яке він наразі незаконно займає не є його єдиним місцем проживання.

Вселення та реєстрація ОСОБА_3 погіршило житлові умови неповнолітньої ОСОБА_4, яка планує користуватися житловим приміщенням. На час подання позову ОСОБА_4 згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 12.05.2015 проживала разом зі своєю бабусею ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_2. Згідно довідки Бердянської ЗОШ №11 № 209 від 18.05.2015 р. ОСОБА_4 є ученицею 10-в класу даної школи.

Відповідачами систематично створюються перешкоди ОСОБА_4 в користуванні вказаним житловим приміщенням, її не впускають до квартири, не надають їй ключі від вхідних дверей, відмовляються добровільно надати їй доступ у вказану квартиру та не перешкоджати здійсненню нею на власний розсуд права користування.

На підставі зазначеного просив визнати ОСОБА_3 особою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3, та виселити його з вказаного приміщення; усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, права користування зазначеною квартирою та вселити її; стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 вересня 2015 року позовну заяву в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та вселення повернуто прокурору.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_3

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про існування домовленості між ОСОБА_5 та опікуном ОСОБА_6 про придбання для ОСОБА_4 іншого житла, з 2005 р. по 2009 р. дії щодо його вселення не оскаржувались, ОСОБА_7 позов прокурора не підтримував, прокурором не надано достатніх доказів самоправного вселення ,просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до ст.11, ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки і разом з тим, розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Відповідно до ст. ст.305, 169 ЦПК України в разі повторної неявки особи у судове засідання справа може розглядатися незалежно від причини неявки.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі довіреностей представляє ОСОБА_10 ( а.с.157,262 т.1).

Справа була призначена до розгляду на 17 лютого 2016 року.

17 лютого 2016 р. ОСОБА_3 подав заяву про відкладення розгляду справи з посиланням на зайнятість представника ОСОБА_10 в іншому процесі ( а.с.15 т.2). Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ОСОБА_10 17 лютого 2016 року теж подав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю в іншій справі (а.с.17 т.2).

Клопотання судом були задоволені та справа відкладена слуханням на 09 березня 2016 р. (а.с. 20 т.2).

В судове засідання 09 березня 2016 р. відповідачі та представник не з'явилися, представник ОСОБА_10 повторно подав заяву про відкладення розгляду справи з посиланням знову на зайнятість в іншому процесі ( а.с. 32-33 т.2).

Отже, має місце повторна неявка відповідачів і, виходячи з положень ч.5 ст. 76, ст.ст.169,305 ЦПК України, незалежно від причин повторної неявки суд розглядає справу за відсутності відповідачів.

Керуючись ч.3 ст.27, ч.5 ст. 76, ст.169, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія судів відхилила клопотання представника відповідачів ОСОБА_10 про відкладення розгляду справи та визнала, що процесуальні перешкоди для розгляду справу за відсутності відповідачів та їх представника відсутні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд з дотриманням вимог ст. ст. 212, 214 ЦПК України та з урахування роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з'ясувавши і встановивши факт порушення відповідачами ст.ст.64, 65 ЖК України ,суд дійшов обґрунтованого висновку про вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру без законних підстав, та ухвалив рішення про виселення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони узгоджуються з вимогами закону та обставинами справи.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира знаходиться у будинку державного житлового фонду та у власність у порядку приватизації не передавалась (а.с.69 т.1).

ОСОБА_4В з моменту народження була зареєстрована та проживала у спірній квартирі.

ОСОБА_8, мати малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30.07.2001 року була засуджена до трьох років позбавлення волі (а.с.26 т.1).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21 травня 2004 року ОСОБА_8 позбавлена батьківських прав ( а.с.28).

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради №645 від 23 жовтня 2001 року ОСОБА_7 було влаштовано до Бердянської обласної школи-інтернату для дітей-сиріт та дітей, які залишились без піклування батьків, на повне державне забезпечення і на підставі ст. 145 КпШС України, ст. ст. 64, 71 ЖК України, закріплено житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 за неповнолітнім ОСОБА_7 (а.с.20 т.1). В подальшому ОСОБА_7 проходив навчання в Молочанській спеціальній загальноосвітній школі-інтернаті для дітей сиріт і дітей, які залишились без піклування батьків (а.с.40 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради №500 від 21 серпня 2003 року над неповнолітньою ОСОБА_4В призначено опікуном ОСОБА_6 (а.с.21 т.1).

Згідно п.2 ч.3 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Статтею 248 СК України передбачено, що дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров'я, навчальному або в іншому дитячому закладі, прийомній сім'ї, має право на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала.

Статтею 247 СК України визначено, що дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право на поживання в сім'ї опікуна або піклувальника та на збереження права користування житлом, у якому вона проживала до встановлення опіки або піклування.

Частиною 3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї

Аналогічну норму містить ч. 1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», відповідно до якої за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судом установлено, що після реєстрації шлюбу 06.02.2004 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 останній був зареєстрований у спірній квартирі 10.02.2004 р. Після вибуття матері дітей ОСОБА_8 і зняття з реєстрації її та дітей наймачем квартири став ОСОБА_5 Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 розірвано 25.03.2004 р.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15 червня 2005 права дітей ОСОБА_7, ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_3 поновлені і відновлена їх реєстрація у цій квартирі (а.с.30 т.1).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами), вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Таким чином, вселені наймачем в займане жиле приміщення особи набувають рівне з ним і членами його сім'ї право на жилу площу при умові, що на їх вселення є письмова згода всіх членів сім'ї, а якщо інтереси неповнолітніх членів сім'ї представляють їх батьки, опікуни (піклувальники), не проживаючі в цьому жилому приміщенні, то і згода цих осіб.

Права дітей ОСОБА_4., ОСОБА_7 на користування спірним житловим приміщенням ґрунтуються на документальній підставі та захищені законом.

Із матеріалів справи вбачається, що 31.10.2006 року в квартирі був зареєстрований ОСОБА_3 Втім ,опікун від імені неповнолітньої ОСОБА_11 та адміністрація навчального закладу, яка у відповідності до ст.245 СК України виконувала функції органу опіки і піклування, від імені ОСОБА_7 згоди на реєстрацію та вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру не давали (а.с.40,41 т.1).

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не знав, в якому закладі знаходиться малолітній ОСОБА_7,а тому не отримав згоди органу опіки, та на відсутність у ОСОБА_7 претензій щодо даного житла, не свідчить про те, що його вселення та реєстрація в квартирі були правомірними (а.с.40,118,119,120,121 т.1).

Доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі щодо згоди опікуна ОСОБА_4 на вселення та постійне проживання у спірній квартирі є неприйнятним, оскільки не підтверджене документально (відповідною заявою).

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про наміри ОСОБА_6 дати згоду на реєстрацію і проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Оскільки по справі безспірно встановлено, що при реєстрації та вселенні не було дотримано установлений законом порядок, сам факт проживання ОСОБА_3 у цій квартирі, на що він посилається, не породжує в нього права на жилу площу в порядку, передбаченому ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України.

Положення ст.ст.64,66,71 ЖК України, ст.ст.245,247,248 СК України достатньо чіткі та однозначні у своїх термінах. Закон, зокрема, ст.ст.109,116 ЖК України, передбачає засоби юридичного захисту проти порушення зазначених норм.

Оцінюючи доводи відповідачів та їх дії щодо реєстрації та зайняття квартири в порушення вимог закону без отримання згоди опікунів дітей, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 не мав законних підстав на спірне житло від самого початку і у його малолітнього сина ОСОБА_12 також не виникло право на спірне приміщення. Отже, настання наслідків були передбачувані для відповідачів, оскільки саме вони порушили вимоги закону та житлові права дітей, які позбавлені батьківського піклування. Встановивши, що відповідач не наділений правами на спірне житло, суд першої інстанції відповідно до ст.109, ч.3 ст.116 ЖК України задовольнив позовні вимоги про виселення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Вирішення даного позову прокурора про виселення підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідає вимогам «законної мети».

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, має статус особи із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, і це дає їй у право на отримання гарантій державної підтримки, визначених законодавством про охорону дитинства, зокрема, Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13.01.2005 року №2342-1У, Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» N 2623-IV від 02.06.2005 р.

Відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» основними засадами державної політики щодо соціального захисту дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа, є: захист майнових, житлових та інших прав та інтересів таких дітей.

Держава гарантує особам, які належать до групи ризику втрати житла, застосування заходів, спрямованих на усунення причин виникнення безпритульності та бездомності.

ОСОБА_4 належить до групи ризику щодо втрати житла, права на його використання (ст.15 Законом «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей).

Виселення не становить для ОСОБА_3 надмірний тягар, він має у власності двокімнатну квартиру у м.Бердянськ, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Отже, виселення відповідача переслідує законну мету захисту інтересів та законних прав неповнолітньої дитини ОСОБА_11, яка позбавлена батьківського піклування, і співрозмірність заходу була визначена судом відповідно до національного законодавства та у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду апеляційний суд у справах окремого провадження перевіряє справу у повному обсязі, є недоречним. Дана справа не є справою окремого провадження.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення в апеляційному порядку не оскаржено, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: