Справа № 127/8195/16-ц
Провадження № 2/127/3428/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Кондратюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати будинковолодіння № 46, що по вул. Руданського у м. Вінниці спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2; поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належне їм на праві спільної сумісної власності майно наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частки будинковолодіння № 46, що по вул. Руданського у м. Вінниці, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частки будинковолодіння № 46, що по вул. Руданського у м. Вінниці.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з грудня 1997 року ОСОБА_1 почала проживати з ОСОБА_2 Спершу шлюб сторони не реєстрували, але спілкувалися як подружжя, планували своє життя, обговорювали питання фінансового характеру, вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет й побут. 07.11.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пилявською сільською радою Тиврівського району Вінницької області було зареєстровано шлюб (актовий запис № 6), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-АМ № 044520.

В період спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 почали доглядати за ОСОБА_3, оскільки той був похилого віку, не міг самостійно забезпечувати свої побутові потреби, а родичів, які б могли допомогти йому в цьому, останній не мав. З метою аби забезпечити собі належний догляд на старості років ОСОБА_3 запропонував подружжю укласти з ним договір довічного утримання, за яким подружжя брало на себе відповідальність у його догляді та забезпеченні, а він, натомість виявив бажання передати їм у власність будинковолодіння, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Руданського, 46.

Таким чином, за кілька місяців до реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, за яким до ОСОБА_2 перейшло право власності на вище зазначений будинок.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги викладені у позовних заявах підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що з позивачем перебуває в дружніх відносинах. ОСОБА_1 дійсно доглядала ОСОБА_3 та витрачала частину своєї зарплати для придбання ліків та продуктів для ОСОБА_3. В 1997 році ОСОБА_1 познайомилася з ОСОБА_2 На період 1997 року ОСОБА_1 одружена не було. До шлюбу і після укладення шлюбу сторони проживали ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свідок ОСОБА_7 перебуває з позивачем в сусідніх відносинах. Пояснила, що з 1999 року ОСОБА_1 проживала з чоловіком ОСОБА_2 за адресою: м. Вінниця, вул. Руданського 46. За ОСОБА_3 постійно доглядала.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що ОСОБА_1 проживає з ОСОБА_2 протягом 17 років. ОСОБА_1 доглядала за ОСОБА_3 та проживала ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з чоловіком.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини..

Судом встановлено, що 02.07.1999 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір довічного утримання, згідно якого ОСОБА_3 передає у власність ОСОБА_2 належний на праві особистої власності жилий будинок з прибудовою, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Руданського під № 46. Даний договір 22.07.1999 року було зареєстровано органами БТІ за реєстраційним номером 17496.

07.11.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Пилявською сільською радою Тиврівського району Вінницької області було зареєстровано шлюб (актовий запис № 6), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-АМ № 044520.

Відповідно до свідоцтва про народження, вчиненого 16.05.2001 року Міським відділом РАГС управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1089, ОСОБА_9 народився 29.04.2001 року.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В п. 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (абз. 2 п.1постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3).

Так, ст. 425 ЦК УРСР 1963 року вказує, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР спільна сумісна власність подружжя: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР роздільне майно подружжя: майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР виникнення спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, що їм належало: якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні норми передбачені і ст. ст. 57, 60, 70 СК України. Так, ст. 57 СК України зазначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Ст. 60 СК України вказує, що Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

У п. 23 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

У суду відсутні підстави вважати, що майно, яке належало одному з подружжя, а саме відповідачу, може бути віднесено до спільної сумісної власності, оскільки переконливих доказів на підтвердження шлюбних фактичних відносин та проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу суду не надано. При цьому суд виходить з тих міркувань, що на спростування доводів позивача відповідачем надано свідоцтво про розірвання шлюбу, з якого вбачається що 10 серпня 1998 року розірвано шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_10 ОСОБА_10 факт реєстрації відповідача за адресою проживання рідних позивача не можуть бути підставою для задоволення позову. При цьому позивач була зареєстрована в спірному будинковолодінні за адресою: м. Вінниця, вул. Руданського, 46, фактично після смерті ОСОБА_3 16.10.2002 року, тоді як відповідач був зареєстрований 27.12.2000 року.

Також суд вважає, що пояснення свідків не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки дані пояснення дані близькими знайомими позивача ОСОБА_1, є суперечливими та фактично підтвердили лише участь позивача в наданні ОСОБА_2 допомоги щодо утримання ним попереднього власника спірного будинку ОСОБА_3, тоді як відповідач набув право власності на будинок до реєстрації шлюбу з моменту державної реєстрації.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження позову позивачем надано не було.

В звязку з відмовою в задоволенні позову судові витрати слід залишити без відшкодування.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 25, 28 ОСОБА_11 1963 року, ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 415 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя