РІШЕННЯ

Іменем України

03.03.2016 р. Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої судді: Мартинишин М.О.

при секретарі: Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»

про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів,

встановив:

До суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ТзОВ «Євролізинг Україна», який нею був уточнений в подальшому, про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що через мережу Інтернет на ресурсі http://auto.ria.com знайшла оголошення від ТзОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» про пропозицію передачі у лізинг автомобіля марки Hyundai I20, 5-ти-дверного за вигідною ціною. Зателефонувавши за номером телефону, що був зазначений на сайті, розмовляла із представником лізингової компанії, яка запропонувала приїхати їй у м. Дніпродзержинськ для укладення договору фінансового лізингу, адже автомобіль цієї марки знаходиться саме за цією адресою лізингової компанії.

По прибуттю у м.Дніпродзержинськ, за адресою вул. Галини Романової, 6, представник компанії вказала Позивачці, що перед укладенням договору необхідно оплатити перший внесок у розмірі 10% від вартості автомобіля, розповіла про умови договору лізингу, які позивачу здались не тотожними прописаним умовам у письмовому договорі. На її запитання чому представник надає зовсім іншу інформацію, ніж та, яка міститься у договорі, представник компанії вказала, що Позивач не правильно їх розуміє.

Оплативши на рахунок компанії вказану консультантом суму першого внеску в розмірі 34 000,0 грн. - 22 травня 2015 року між Позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» в особі представника ОСОБА_2, яка діяла на підставі довіреності № 71 від 14.08.2014 року було укладено договір фінансового лізингу № 002167, відповідно до якого товариство зобовязалось придбати у свою власність та передати Позивачу у користування автомобіль Hyundai i20 5-ти дверний, а Позивач зобовязалась періодично сплачувати за користування автомобілем лізингові платежі.

На наступний день після підписання цього Договору, в мережі Інтернет , на тому ж сайті, на якому було розміщено оголошення про продаж автомобіля, зявилась інформація, що даний автомобіль, стосовно якого між Позивачем та ТзОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу, вже проданий іншій особі. Позивач намагався зясувати розміщену інформацію за відомими Позивачу номерами телефонів, однак у товаристві на дзвінки ніхто не відповідав.

Уважно прочитавши умови договору, та проконсультувавши з юристами, Позивач зрозумів, що сплачені на рахунок ТОВ ««ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» - 34 000,00 грн. не можуть бути повернуті в повній мірі, оскільки положення п. 12.1 договору передбачають повернення лише 60 % сплаченого авансового платежу.

Позивач вважає що умови укладеного договору фінансового лізингу є несправедливим, та обґрунтовує позицію тим, що договір містить несправедливо обтяжливі умови та невиправдано тривалі терміни передання транспортного засобу у користування; умови договору не передбачають відповідальності відповідача за невиконання ним своїх зобов'язань, усі зобов'язання перекладені на продавця, який не є стороною договору і не може нести відповідальність за цим договором; у договорі прописана безпрецедентно жорстка відповідальність для лізингоодержувача та право лізингодавця на дострокове одностороннє припинення договору без завчасного повідомлення про це лізингоодержувача; у договорі відсутні будь-які гарантії отримання лізингоодержувачем транспортного засобу у разі повної оплати його вартості.

Позивач також вважає, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують її права як споживача, оскільки договір не передбачає чітких індивідуалізуючих ознак предмету лізингу, не зазначено колір автомобіля, ріку випуску, номер кузова, шасі, та виробника, що впливає на збільшення цінової пропозиції, не узгоджувався та не підписувався Додаток №3 "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами", який є істотною умовою вищевказаного Договору фінансового лізингу. Відтак позивач не був ознайомлений ні з детальними характеристиками предмета лізингу, який би відповідав запропонованій лізингодавцем ціні, ні з Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, ні з обсягом фінансування, що свідчить про нікчемність спірного договору в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а також недотримання положень статті 220 ЦК України, внаслідок чого договір не було посвідчено нотаріально. У звязку з наведеним просила застосувати наслідки нікчемного та недійсного правочину і стягнути з ТзОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» на її користь сплачені за договором лізингу платежі в розмірі 34 000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вищезазначені обґрунтування, а також вказував на те, що договір фінансового лізингу № 002167 з боку відповідача підписаний не уповноваженими особами, позаяк підписи керівника ТОВ «Євролізинг» - ОСОБА_3 на дорученнях, видані ОСОБА_2, яка підписувала договір фінансового лізингу та ОСОБА_4 (довіреність на представлення інтересів Довірителя у всіх органах державної влади та управління, судах та інших органах від 11.09.2015 року) є абсолютно різними, з різним натиском, нахилом, та різною конфігурацією букв.

Посилаючись на те, що зазначені вище умови ставлять під сумнів дійсність укладеного між сторонами договору фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року та порушують права Позивача, як споживача, а також суперечать положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», представник Позивача просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак від відповідача на адресу суду надійшло заперечення проти позову в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Вважає , що в договорі та в додатку № 2 до договору - Специфікації сторони визначили достатні умови предмети лізингу : автомобіль марки Hyundai I20, 5-ти-дверний, комплектація Style з обємом двигуна 1.4, тип КПП- автоматична, а всі інші відомості про товар будуть вказані у акті приймання -передачі. Відповідач вважає, що вимога позивача про визнання недійсним договору не є обґрунтованою, оскільки не вказується про допущені Відповідачем порушення вимог чинного законодавства України, свідчення позивача про несправедливість умов є суто субєктивними. Стосовно солідарної відповідальності Лізингодавця і продавця, відповідач вважає, що лізингодавець не несе відповідальності перед Лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків тощо. Щодо не укладення та не підписання додатку №3 до договору відповідач вважає, що Додаток №3 підписується сторонами до передачі предмету лізингу Лізингоодержувачу після виконання умов п. 1.7 Договору та сплати на рахунок Лізингодавця трьох платежів: адміністративного платежу (10% від вартості Предмету Лізингу), авансового платежу ( 50 % від вартості Предмету Лізингу) та комісії за передачу Предмета Лізингу ( 3% від вартості Предмету Лізингу) а тому додаток №3 підписано між сторонами не було, оскільки момент виникнення необхідності сторонами його підписання не настав.

Відповідач також просить суд розгляд справи проводити без участі його представника та просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, ознайомившись з наданими запереченнями представника відповідача, вивчивши надані докази, приходить до висновку, що уточненні позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 травня 2015 року між позивачем та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» був укладений договір фінансового лізингу № 002167 з двома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу автомобіль Hyundai i20 5-ти дверний, який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 13 333,33 Євро з урахуванням ПДВ (що згідно з обмінним курсом Євро до української гривні на день укладення договору становить 340 000 грн з урахуванням ПДВ) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно додатку № 1 Авансовий платіж в розмір 50 % від вартості предмета лізингу становить 6 666,67 Є з визначеним щомісячним авансовим платежем 555,56 Є, адміністративний платіж становить 1 333,33Є .

Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

22 грудня 2015 року Позивач сплатила на рахунок ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА» (код отримувача 14305909, банк отримувача АТ «ОСОБА_5 Аваль» відділення № 0099 , код банку отримувача 380 805) - 34 000,00 грн. та комісію за переказ готівки 340,00 грн., що підтверджується доданою до матеріалів справи квитанцією.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

З Преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п.5) частини 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Пункт 17 частини 1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Враховуючи наведене, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); визначення товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

При цьому, у відповідності до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, а згідно частини 3 ст.509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Тобто, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобовязання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобовязання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку субєктів зобовязання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобовязання та не порушення прав інших осіб.

Суд вивчивши умови договору, встановив, що згідно п.1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Відповідно до визначення , яке міститься в договорі лізингу, - продавець це юридична або фізична особа-субєкт підприємницької діяльності, яка є постачальником транспортних засобів Лізингодавцю, з якими Лізингодавець уклав договори доручення або агентські угоди.

Таким чином, суд приходить до висновку, що придбання автомобіля буде здійснюватись у постачальника, якого обрав Лізингодавець.

В силу ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інших умов суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року).Отже такі умови є несправедливими.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним пункту 12.1. договору №002167 фінансового лізингу від 22.05.2015р., суд приходить до наступного.

Так, згідно 12.1. договору №002167 фінансового лізингу, укладеного 22.05.2015р. між Позивачем і ТОВ «Євролізинг України», лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією за адресою лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

З правового аналізу вказаного вище пункту договору вбачається, що по суті він встановлює односторонню відповідальність лізінгоодержувача і в силу цього є несправедливим.

Встановлені в судовому засіданні обставини в їх сукупності, дають для суду зробити висновок про те, що пункт 12.1. договору №002167 фінансового лізингу від 22.05.2015р. містить ознаки несправедливості, оскільки порушує принцип добросовісності та встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, із одностороннім застосуванням за це істотних штрафних санкцій, які в сукупності складають 40% внесених коштів.

Вказаний пункт договору, також, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, оскільки встановлює односторонню відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не надає право споживачу вимагати дострокового розірвання договору із одержанням відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору ним договору, передбачає покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надає відповідачу право не повертати суму авансового внеску за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Виконання позивачем умов пункту 12.1. договору №002167 фінансового лізингу від 22.05.2015р., потягло заподіяння йому значної шкоди в сумі 34 000 грн. 00 коп.

Дисбаланс прав і несправедливі умови , суд вбачає також і в умовах договору щодо встановлення жорстких умов відповідальності споживача, за відсутністю передбаченої відповідальності для лізингодавця:

1. Пунктом 12.4 договору встановлено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів, лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в періоді, за який сплачується пеня від суми заборгованості за кожний день прострочення. Поряд з цим за теж саме порушення п. 3.2.3 договору передбачено, що в разі наявності несплаченого Лізингоодержувачем лізингового платежу в строки та у порядку передбаченими даним Договором, лізингоождержувач має право залишати предмет лізингу в своєму Салоні до одного місяця. При цьому Лізингоодержувач не доводить до відома Позичальника адресу салону, де може зберігатись предмет лізингу. Відповідачем не доведено в ході судового розгляду чи володіє він на праві власності або інших правах таким Салоном, про який зазначає в договорі. Однак, при цьому вказує в договорі, що у разі непогашення заборгованості протягом встановленого терміну даним договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним односторонньо Лізингодавцем. Несвоєчасність сплати є допустимою з боку Позивача, оскільки спочатку відповідно до п. 10.10 договору зараховуються в погашення штрафні санкції за порушення обовязків, прострочені відсоткові ставки за користування обсягом фінансування, розмір яких не доведений до лізингоодержувача, оскільки не укладався додаток № 3 який повинен містити зазначену інформацію, сплата комісій за супроводження договору, про які також не доведено до відома Позивача, і лише після цього відбувається зарахування сплаченої суми грошових коштів в рахунок поточного платежу. Отже, такі умови договору є несправедливими, адже ставлять сторони у нерівні положення і обтяжують фінансовий стан лізингоодержувача.

2. Пунктом 3.2.4 договору передбачено, що у випадку, якщо Лізингоодержувач прострочив виконання зобовязань по сплаті Лізингових платежів більше як на один місяць, Лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у Лізингоодержувача. Тобто за будь яких мінімально допустимих порушень, Лізингодержувач зазнає суворих покарань у вигляді позбавлення його предмета лізингу, що є неспіврозмірним із допущеними порушеннями та несправедливим.

3. Обмежені також права лізингоодержувача на дострокове припинення договору лізингу , оскільки відповідно до п. 12.7,12.8,12.10 договору, при достроковому припиненні договору фінансового лізингу за ініціативою лізингодавця, Лізингоодержувач зобовязаний протягом 10 днів з моменту повідомлення лізингодавця про розірвання договору сплатити всі неоплачені по договору платежі, включаючи штрафні санкції, пеню, покрити всі витрати Лізингодавця та додатково сплатити у випадку затримки повернення Предмета Лізингу 10 % штрафу від вартості предмета Лізингу. А відповідно до п. 11.5 договору, у разі порушення умов даного договору, або за наявності будь-якого спору між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем, права Лізингоодержувача за цим договором припиняються і останній втрачає право придбати автомобіль на умовах передбачених даним договором. З огляду на такі обставини існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача , а встановлені жорсткі умови виконання з боку споживача умов договору, можуть встати на заваді Лізингоодержувачу в реальному отриманні транспортного засобу.

4. Відповідно до п. 10.14 договору навіть за дострокову сплату лізингових платежів до 12 місяців після підписання Акті приймання передачі предмета лізингу, лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10 % від суми дострокового погашення.

Що стосується Лізингодавця, то відповідальність за невиконання ним обовязку щодо передачі предмета лізингу, який може бути несвоєчасно придбаний, несвоєчасно переданий чи невиконання або неналежне виконання будь-яких інших договірних зобовязань з боку Лізингодавця в положеннях договору не передбачена.

Суд також находить несправедливими, такими що ставлять в необґрунтовану залежність споживача і ряд інших умов договору. Зокрема в ст. 7 договору викладені умови страхування предмета лізингу, які не лише суперечать закону про страхування, а й ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії, надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обов'язку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії щоб повідомити про страховий випадок. В такому випадку цивільна майнова відповідальність повністю лягає на лізингоодержувача.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Вказані права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Окрім того, несправедливими є умови по наданню продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, коли споживачеві таке право не надається .

Так, відповідно до п. 3.2.5 договору Лізингодавець має право розірвати в односторонньому порядку за умови невиконання Лізингоодержувачем умов даного Договору. При цьому Лізингодавець не зобовязаний повідомляти лізингоодержувача про розірвання Договору. Проте, що стосується наділенням аналогічними правами лізингодавця, договір лізингу не містить таких положень.

Більше того, п. 3.2.7 договору передбачає умови, коли Лізингодавець наділяється правом розірвати даний договір лише на підставі , коли він не може придбати предмет лізингу, або ж Продавець відмовиться здійснити продаж одумовленого договору автомобіля, при цьому, ані Лізингодавець, ані продавець не несе жодної відповідальності, а для лізингодавця встановлено лише в такому випадку обрати інший предмет лізингу. Лізингодавець за таких умов позбавлений можливості вчинити будь які дії щодо розірвання договору, повернення коштів, а лише повинен обрати інший предмет лізингу. У випадку не обрання нового предмета лізингу, йому повертається лише частина сплачених коштів ( 60 %) відповідно до порядку встановленому п. 12.1 договору. Тобто, за невиконання Лізингодавцем та продавцем умов договору лізингу, відповідальність знову ж таки несе лізингоодержувач. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу відповідальність покладається лише на лізингоодержувача при невиконанні ним встановлених договором зобовязань.

Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 22 травня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Вищенаведені аргументи є підставою для визнання умов договору лізингу несправедливими (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності, кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному звязку в частині позовних вимог про визнання недійсним пункту договору, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову в цій частині і необхідність його задоволення.

В пункті 2 частини 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 2 вказаної норми Закону, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; наявність ліцензії на здійснення такої діяльності.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або (майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд дослідивши умови про предмет договору лізингу встановив, що п. 1.1 договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2), а саме автомобіль марки Hyundai I20, 5-ти-дверний, комплектація Style, з обємом двигуна 1.4, тип КПП- автоматична.

Будь-яких інших індивідуалізуючих ознак предмету лізингу в договорі не передбачено, зокрема що стосується кольору автомобіля, року випуску, номера кузова, шасі, типу пального та виробника, що впливає на збільшення ціни автомобіля, а відтак і на розмір лізингових платежів, відсотків, комісійних, що обчислюються виходячи із вартості автомобіля. Умови збільшення вартості встановлені п. 9.5 договору, яким передбачено обовязкову сплату різниці вартості предмета лізингу до моменту підписання додатку №3 та до моменту передачі транспортного засобу. Вказана різниця за відсутності визначених в договорі всіх ідентифікуючих ознак предмету договору які б відповідали зазначеній в договорі ціни може бути завищеною ,в звязку з чим Відповідач не може відмовитись від виконання даного договору та його розірвання, оскільки підстави припинення договору не передбачають повернення йому в повній мірі належним чином сплачених платежів .

Згідно ч.1 ст.184 ЦК України, річ є визначено індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Згідно з Наказом Міністерства внутрішніх справ №273 від 03.04.2014р. зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 квітня 2014 р. за № 414/25191 в технічному описі бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) серед чисельних пунктів мають бути зазначені номер шасі (кузова, рами), тип пального, колір, обєм двигуна, повна маса, маса без навантаження, категорія що є індивідуальними ознаками автомобіля.

Відсутність погодження вищевказаних умов, надають продавцю (виконавцю, виробнику) можливість збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими умовами договору.

Окрім того, відсутність погоджених між сторонами договору предмету Договору лізингу, який би був визначений індивідуальними ознаками, що вирізняють її поміж однорідних речей, індивідуалізуючи її (ідентифікаційних номерів кузова і двигуна) навіть при повній оплаті може бути підставою для відмови у визнанні права власності на даний предмет.

Умовами договору фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року наведено основні поняття, які застосовуються по тексту договору, такі як адміністративний платіж, авансовий платіж, лізинговий платіж, предмет лізингу тощо.

Авансовий платіж це обовязковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу, розмір якого визначено у Додатку №1 Договору, та сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця, на умовах Договору до моменту передачі предмета лізингу.

Лізинговий платіж це щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно даного Договору та до Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів ( План відшкодування, Додаток № 3 до Договору).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає у загальному порядку можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, та не містять імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати і відносити до лізингових безпосередньо у договорах лізингу інші платежі, так само як і визначати ціну у договорі (винагороду).

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізингу, передбачено що лізинговий платіж це платіж, який сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплат лізингових платежів (Додаток №3 до Договору) . Кожний лізинговий платіж включає нарахування відсотків за користування Обсягом фінансування в розмірі 23 відсотки річних на залишок частини від обсягу фінансування, частину від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісію за супроводження Договору в розмірі 7 відсотків без зазначення бази обчислення нарахування комісії.

Відповідно до п. 8.5 договору всі планові платежі, які визначаються в додатку №1 ьта додатку №3 до даного договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем.

Крім того, від інформації, яка повинна міститись у Додатку №3 до договору, залежить розуміння Позивачем вартості придбання транспортного засобу, оскільки п. 11.4 договору прямо встановлено, що викуп предмету лізингу здійснюється після закінчення строку дії Договору та відповідно до залишкової вартості автомобіля встановленої на рівні 1,5 % від початкової вартості предмета лізингу.

Проте, Відповідачем не було представлено суду додаток № 3 до договору. Відповідач в запереченнях на позов вказав, що додаток підписується сторонами до передачі предмету лізингу Лізингоодержувачу після виконання умов п. 1.7 Договору та сплати на рахунок Лізингодавця трьох платежів до підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та передається Лізингоодержувачу разом із актом приймання-передачі. Відтак додаток №3 при укладенні договору не підписувався та не надався позивачу на ознайомлення. Достатнім вважаємо Вдповідач зазначення в п. 10.3 договору попереднього розміру лізингового платежу 215 Євро, 69 центів або 5500,00 грн.

Судом досліджено в сукупності положення договору щодо лізингових платежів, та вважає, що заперечення Відповідача щодо взаємозвязку моменту підписання додатку із фактом передачі предмету договору не заслуговують на увагу з огляду на те, що судом встановлено, що договір не містить умов, які б забороняли сторонам визначати лізингові платежі та підписувати додаток № 3 на момент підписання договору лізингу, адже відповідно до п. 4.3 договору сторони зобовязані підписати додаток №3 до моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу.

При встановленні даної обставини, судом також зясовано, що додаток №3 до договору відповідно до умов договору поряд з іншими додатками №1 та №2 до договору є невідємними частинами договору фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року, а їх одночасне підписання відповідно до п. 17.2 договору є свідченням факту ознайомлення та розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма умовами договору та його змістом.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Суд встановив, що відсутність підписаного сторонами договору лізингу додатку №3 свідчить про те, що Позивач не був належним чином ознайомлений із розмірами лізингових платежів, та строками їх сплати, встановлення в договорі попередньої суми лізингових платежів не дає можливості Позивачу та суду встановити вартісне відображення залишку частини обсягу фінансування, на який будуть нараховуватись відсотки за користування грошовими коштами, вартісне відображення розміру комісійних за відсутністю зазначеного обєкту нарахування комісії за супроводження договору, а отже зазначені умови є неконкретизованими та несправедливими відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки сторона не була обізнана із розмірами лізингових платежів, які включають не лише частину вартості автомобіля, але й відповідні відсотки, комісії, розмір яких не відображений в договорі тощо, Позивач не міг усвідомлювати ризики укладання та виконання такої угоди.

Відповідачем належними та допустимим доказами не доведено ознайомлення позивача із умовами та розмірами сплати лізингових платежів відповідно до вартості предмету лізингу, не надано суду підписаний сторонами договірних відносин екземпляр додатку №3 , який би надавав повну та достовірну інформацію щодо ціни договору лізингу, що на думку суду, є істотною умовою вищевказаного Договору фінансового лізингу, з чого суд робить висновок, що позивач не був чітко ознайомлений із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. Дана обставина знайшла своє підтвердження поясненнями позивача, які дані ним в позовній заяві, та не заперечує у своїх письмових поясненнях відповідач.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Щодо невідповідності підписів керівника ТОВ «Євролізинг» - ОСОБА_3 на дорученнях, видані ОСОБА_2, яка підписувала договір фінансового лізингу та ОСОБА_4 (довіреність на представлення інтересів Довірителя у всіх органах державної влади та управління, судах та інших органах від 11.09.2015 року) суд зазначає, що неодноразово в тому числі і ухвалою суду від 03.02.2016 року витребовувались у ТОВ "Єролізинг Україна" оригінали довіреностей, виданих директором ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_3 - ОСОБА_2, довіреність № 71 від 14.03.2014 р. дійсна до 31.12.2015 р., ОСОБА_4 довіреність від 11.09.2015 р.; документи, що підтверджують взаємовідносини між ТОВ «Євролізинг» та гр. ОСОБА_2 / угоди, цивільно-правовий договір, копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, документи, які свідчать про перерахування коштів за надані послуги/; накази по підприємству про порядок використання печатки та призначення відповідальної особи за облік та зберігання печаток та журнали обліку та видачі печаток ТОВ « Євролізинг»для огляду в судових засіданнях, а в разі необхідності для проведення судової-почеркознавчої експертизи. Однак, Відповідачем не було надані вищевказані документи для дослідження та встановлення належних повноважень осіб, які представляють інтереси ТОВ «Євролізинг Україна». В силу відсутності можливості призначити почеркознавчу експертизу, суд, візуально оглянувши надані суду довіреності на вищевказаних осіб, встановив, що дійсно підписи керівника ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_3 вищевказаних довіреностях є абсолютно різними, з різним натиском, нахилом, та різною конфігурацією букв, що виключає можливість підтвердження дотримання Відповідачем вимог ст.246 ЦК України стосовно надання доручення на представлення інтересів від імені Відповідача уповноваженою на це особою. Належними та допустими доказами даний факт Відповідачем не спростовано.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Вказані обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про те, що укладення між позивачем та відповідачем оспорюваного договору фінансового лізингу здійснено із застосуванням останнім нечесної підприємницької діяльності, у вигляді: замовчування ним при укладанні вказаного договору наявності у представника належних правових підстав на укладення правочинів, інформації найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, року випуску та походження предмета лізингу, тобто його детальних особливостей та замовчування вказаних обставин, відсутність інформації про графік погашення лізингових платежів, відсотків за користування та розмір комісійних, що спонукало споживача дати згоду на здійснення вказаного правочину, на який в іншому випадку він не погодився б.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

З урахуванням того, що відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, то і до договору лізингу транспортного засобу застосовуються вимоги щодо нотаріального посвідчення договору.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. А також нікчемними відповідно до ст. 698 ЦК України є умови договору купівлі-продажу, що обмежують права покупця-фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів,

Досліджуючи в судовому засіданні оригінал договору фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року, судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 22 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було, відтак є підстави для застосування наслідків щодо повернення другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. (позиція Верховного суду України викладена в постанові від 16.12.2015 року провадження № 6-2766цс15).

З урахуванням наведеного вимоги позивача про повернення сплачених ТОВ «Євролізинг» суми грошових коштів підлягають задоволенню в повному обсязі

Також, суд вважає, що позивачем доведено і заподіяння йому відповідачем моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» «...під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб».

В обґрунтування моральної шкоди позивач зазначив, що при укладенні договору йому не було надано повної і достовірної інформації про предмет договору, можливості його отримання, а дізнавшись від адвокатів, що умови договору є надзвичайно жорстокими, які в будь який момент можуть спричинити неотримання або вилучення від Позивача транспортного засобу, а сплачені Позивачем кошти на користь ТОВ «Євролізинг Україхна» можуть не повернутися Позивачу, пережила великий стрес, нервовий зрив, оскільки сплачена відповідачу сума в розмірі 34 000,00 грн. є надзвичайно великою для Позивача, тим більше, що дана сума збиралась сімєю довший час, відмовляючи собі та своїй сімї у відпочинку. Позивачка також вказує, що укладення договору завдало їй додаткових переживань, емоційних страждань, моральних страждань, які проявились у необхідності вжиття з боку Позивача додаткових зусиль у пошуку юристів, виділення з сімейного бюджету коштів на судовий розгляд справи, отримання консультацій з приводу даного предмету спору, що підтвердилось поясненнями представника Позивача, додаткового витрачання особистого часу заради повернення сплачених відповідачу по спірному договору коштів. Позивачка також вказує на те, що за вказаних недобросовісних дій відповідача, які проявились у неправдивій інформації щодо умов отримання транспортного засобу, та , якими її фактично введено в оману, вона почала нервово та з підозрою відноситися до оточуючого світу та людей, перестала бути впевненою в своїх діях, перестала вірити і довіряти людям, в кожних діях представників інших компанії, які пропонують товари, роботи, послуги, вбачає потенційного шахрая, який за ради виманювання коштів та заволодіння чужими коштами, шляхом надання спотвореної інформації, та зобовязання швидко не обдумуючи підписати договір, готовий схилити споживача на підписання будь-якого договору. Позивачка вказує, що завжди була відкритою людиною, а з випадком укладення оспорюваного договору фінансового лізингу повністю в собі замкнулась.

Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин, зокрема, враховуючи характер і тривалість моральних страждань, істотність вимушених змін у його житті, суд вважає, що позивачу завдана моральна шкода, яка підлягає задоволенню в розмірі 10 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 34000,00грн., відповідно до положень ч.2 ст. 216 ЦК України.

Згідно ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Суд прийшов до висновку стягнути з відповідача в користь позивача три проценти річних від суми 34000,0 гривень безпідставно одержаних коштів за період з 22.05.2015 року (часу отримання відповідачем коштів) по 03.03.2016 року (день вирішення даної справи по суті), що становить 34 000,00 грн.Х0,03/365днів Х 287 днів = 802,00 грн.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 440,00 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 27, 31, 57-60, 88, 99, 169, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

в и р і ш и в:

уточнений позов задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладання Договір фінансового лізингу № 002167 від 22.05.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (місцезнаходження м. Київ, вул. Шовковична, 42-44, оф. 9СДЗ, рахунок 9 в АТ «ОСОБА_5 банк Аваль» МФО 380805, ідентифікаційний код юридичної особи 39321814) на користь ОСОБА_1 34000 грн. сплачених як адміністративний платіж, відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., три проценти річних за користування коштами в розмірі 802,00 грн. та 440,00 грн. судового збору, а всього разом 45242,00 грн.( сорок пять тисяч двісті сорок дві гривень).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мартинишин М.О.