У Х В А Л А

21 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня

2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Тетяна Миронівна, про визнання договору дарування частково недійсним,

в с т а н о в и л а :

Дніпровський районний суд м. Херсона рішенням від 28 листопада

2014 року відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд Херсонської області рішенням від 14 січня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 листопада 2014 року скасував та ухвалив нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнив частково: визнав договір дарування, укладений 28 січня 2013 року між ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 недійсним в частині дарування останньому трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4; у задоволенні решти позовних вимог відмовив, а також вирішив питання розподілу судових витрат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року скасувала та залишила в силі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 листопада 2014 року.

12 березня 2016 року до Верховного Суду України звернувся

ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 234 та 717 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвалу Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року постановлену ним, як судом касаційної інстанції, та ухвали й рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня, 15 жовтня й 11 грудня 2014 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у сторін умислу щодо укладання договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались. При цьому судом установлено, що позивачеві належала лише 1/3 частина квартири; інші дарувальники

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили свій намір обдарувати

ОСОБА_5, який є сином ОСОБА_4; відповідач отримав правовстановлюючі документи, а також у день укладення оспорюваного правочину ОСОБА_5 зареєстрував своє право власності на квартиру.

Наданими для порівняння ухвалами суди касаційної інстанції залишили без змін ухвалені у справах рішення, якими суди попередніх інстанцій установивши, що договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обмовлені укладеними правочинами, визнавали їх недійсними, зокрема:

- оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки вчинений у період стягнення з дарувальника непогашеного боргу перед кредитором, а на квартиру неодноразово накладався арешт, як у порядку забезпечення позову, так і в порядку примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором (від 17 лютого 2010 року);

- договори дарування нежилих приміщень та квартири за своєю природою є фіктивними, оскільки позивач (приватний підприємець) не мав наміру створити правові наслідки у вигляді зміни власника майна, а вчинив договори з метою приховати належне йому на праві власності майно від кредиторів; обдарована від моменту укладання спірних договорів і до моменту розгляду справи у суді не була підприємцем, справами перукарні, розташованої у спірних нежилих приміщеннях ніколи не цікавилася та не вчиняла щодо цих приміщень дій, притаманних власникові; також відповідачка ніколи не проживала у спірній квартирі, поточних комунальних платежів не здійснювала, документів як від квартири так і від нежилих приміщень, в оперативному управлінні не мала (ухвала від 15 жовтня

2014 року);

- договір дарування вчинений за наявності непогашеного позичальником боргу перед кредитором та укладений з метою уникнення відповідальності та приховання майна від кредитора (від 11 грудня 2014 року).

У рішенні від 28 травня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що дії сторін під час укладання оспорюваного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на спірне майно від позивача до його батька з метою уникнення звернення стягнення на це майно; сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину; позивач зі своєю сім'єю проживає у спірному будинку.

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Тетяна Миронівна, про визнання договору дарування частково недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко

А.Г. Ярема