Справа № 463/2463/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1861/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6

представника відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - ОСОБА_9

представника органу опіки та піклування Сальвицького Р.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Личаківського районного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7, неповнолітнього ОСОБА_11, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_8, третьої особи: Личаківського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області за участю органу опіки та піклування про усунення перешкод в користуванні майном, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись в суд з указаним позовом та з посиланням на ст. 756, 317, 321, 386 ЦК України просили зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні та володінні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення їх з даної квартири із зняттям відповідачів з реєстрації за даною адресою; стягнути сплачений судовий збір.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_7, неповнолітнього ОСОБА_11, в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_8, усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_2 майном - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 разом з неповнолітнім ОСОБА_11 з квартири АДРЕСА_1 та зняттям з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначено, що вказане рішення суду є підставою для Личаківського районного відділу у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області для зняття з реєстрації ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Вважають рішення суду в частині задоволенні позову незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Просять рішення в оскаржуваній його частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в цій частині. Мотивують тим, що суд приймаючи оскаржуване рішення правильно встановив, що відповідач ОСОБА_7 та малолітній ОСОБА_11 були на законних підставах вселені у квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровані за даною адресою. Однак при ухвалені рішення судом було порушено ч.3 ст. 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначає, що судом порушено спеціальні норми права, в тому числі і ст. 109 ЖК України, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення та підстави виселення. Положеннями ч.2 ст. 109 ЖК України встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Судом не взято до уваги ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Висновок суду в мотивувальній частині рішення про те, що право членів сім»ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якого вони є, а також що із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім»ї, не давали підстав суду задовольняти позов про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації, оскільки позовної вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, не заявлялось.

Суд безпідставно застосував правовий висновок щодо застосування норм права, здійснений Верховним судом України у постанові від 05.11.2014 року у цивільній справі №6-158цс14, оскільки правовідносини в цих справах не є ідентичні.

При розгляді справи за апеляційною скаргою, ОСОБА_6 та представник інших відповідачів доводи такої підтримали.

Аналогічну позицію висловив представник органу опіки та піклування.

Представники позивачів проти доводів апеляційної скарги заперечили. Просять врахувати, що ОСОБА_6 оскаржуючи рішення суду в частині задоволення вимог позивачів - не зазначила в чому саме вбачає незаконним рішенні по відношенню до неї як до відповідача, оскільки суд не вирішив про її права та обов»язки. Щодо інших мотивів апеляційної скарги, то вважають, що такі не спростовують висновків суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим. З таким погодилась позивач ОСОБА_4

Інші учасники не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою. Колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у їх відсутності, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, являється позивач ОСОБА_2.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 9 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2, ОСОБА_4 та розірвано договір довічного утримання (догляду) від 30 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_12 за №1065.

Згідно даних Личаківського районного відділу у м. Львові Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні громадяни: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована з 01.07.2015 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований з 08.02.2014 року, ОСОБА_11, 02.07.2013 р.н, зареєстрований з 08.02.2014 року. Тобто період реєстрації зазначених відповідачів у спірній квартирі припадає на час, коли право власності за зазначеним вище договором довічного утримання на квартиру значилось за відповідачем ОСОБА_6

Звертаючись в суд з указаним позовом позивач вказував на те, що 22.04.2015 року на адресу відповідачки було надіслано лист вимогу про повернення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири переданої за договором довічного утримання, а також зняття з реєстрації місця проживання всіх осіб, зареєстрованих у вказаній квартирі за погодженням з ОСОБА_6 Станом на час подання позову зазначена вимогам не виконана, що й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України - власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Захист порушеного права власності гарантоване державою.

Надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що хоча відповідачі ОСОБА_7 та його малолітній син ОСОБА_11 були вселені у квартиру АДРЕСА_1 на законних підставах за згодою власника ОСОБА_6, проте в силу припинення права власності на вказану квартиру ОСОБА_6 своє право на користування такою втратили, оскільки з особою у власність якого повернуте житло, сім»ї не складають і згоди на користування таким житлом не отримали. При переході права власності на вказану квартиру до позивача ОСОБА_2, право на проживання у квартирі за відповідачами не зберігається, оскільки в розумінні ст. 64 ЖК України вони членами сім»ї позивача не являються.

Враховуючи те, що відповідачі не набули самостійного права на вселення з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення на підставі ордеру тощо - ст. 810 ЦК України ст.ст. 61, 64 ЖК України), тому висновок суду про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з місця реєстрації відповідачів після розірвання договору довічного утримання є правильним.

Згідно зі ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проводиться в безспірному порядку на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням (виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тощо).

Тому, у зв'язку з відсутністю у відповідачів договірних відносин з власником житлового приміщення та розірванням договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, вони підлягають виселенню за позовом власника житла.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод) підлягає захисту у випадку порушення прав особи.

Таким чином судом правильно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано матеріальний закон, рішення суду відповідає матеріалам справи та зібраним доказам, тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.. 303 , 304 , п.1 ч. 1 ст. 307, п.1 ч.1 ст.314, ст. 315, ст.317, ст. 319 ЦПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили .

Головуючий суддя

Судді