У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

МартинюкаВ.І., Нагорняка В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», державний нотаріус Галицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області - КіщукЛюдмила Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 15 листопада 1995 року зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_6, який фактично на даний час проживає з позивачем. У березні 2009 року рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області шлюб розірвано. У шлюбі сторонами набуто майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 325 кв. м, яке набуте відповідно до договору купівлі - продажу від 16 червня 1999 року. У 2007 році проведено реконструкцію зазначеного приміщення, здійснено його добудову, у результаті чого площа приміщення збільшилась. У 2007 році реконструйоване приміщення введено в експлуатацію та 23 липня 2007 року за ОСОБА_4 рішенням Галицької міської ради визнано право власності на нього. Після розірвання шлюбу між сторонами досягнуто згоди щодо користування спірним приміщенням, а саме: позивачем використовувався перший поверх для здійснення підприємницької діяльності, пов'язаної з торгівлею будівельними матеріалами, відповідачем ОСОБА_4 використовувався другий поверх для здійснення підприємницької діяльності, а саме: влаштовано кафе. У 2013 року позивачу стало відомо, що відповідачем ОСОБА_4 відчужено відповідачу ОСОБА_5 у серпні 2013 року частину спірного приміщення площею 30,3 кв. м без його згоди. Позивач вважає, що укладений договір купівлі-продажу слід визнати недійсним. У січні 2013 року відповідач ОСОБА_4 уклала договір оренди частини спірного приміщення (першого поверху), яким він користувався протягом тривалого часу, чим унеможливила користування спільним майном.

Також у інтересах подружжя позивачем 2 жовтня 2007 року укладено з третьою особою публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») генеральну кредитну угоду, в межах якої укладено два кредитні договори та отримано кредити в розмірі 46 100 Євро та 674 тис. грн. Кредитні кошти використані на придбання для дружини автомобіля Мерседес Бенц SLK 320 та здійснено реконструкцію (добудову) спірного нежитлового приміщення. У забезпечення виконання кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на той час площею 325 кв. м, яке набуте відповідно до договору купівлі - продажу від 16 червня 1999 року. Позивач вважає, що зазначене зобов'язання слід віднести до спільного зобов'язання подружжя. Стверджує, що після розірвання шлюбу самостійно сплачує кредитні кошти, відтак вважає, що при поділі майна, зокрема, спірного нежитлового приміщення, його частку слід збільшити з урахуванням сплачених сум. Таким чином, просив задовольнити позов.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 4/5 (чотири п'ятих) ідеальної частки нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 349,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність автомобіль Мерседес Бенц 230 Е, державний номерний знак НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_4 у порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/5 (одну п'яту) ідеальної частини нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 349,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_4 у порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність автомобіль Мерседес Бенц SLK 320, державний номерний знак НОМЕР_2.

У задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення - магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 13 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 17 988 грн 16 коп., визначених шляхом взаємозаліку грошової компенсації різниці виділеного майна та суми судових витрат, визначеної в порядку розподілу таких.

Справа в апеляційному порядку переглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по Ѕ ідеальної частини нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», загальною площею 349,3 кв. м, загальною вартістю 1 196 003 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 6 серпня 2012 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 44 071 грн 50 коп. за Ѕ частини проданого приміщення - магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», загальною площею 30,3 кв. м у будинку АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 13 серпня 2012 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поділу підлягає спільно нажите майно подружжя. Враховуючи клопотання позивача, суд при поділі майна враховував вартість автомобілів, які перебували у власності подружжя на час розірвання шлюбу, і виділив у власність кожному збережене авто, яке зареєстроване за ним. При цьому судом зазначено, що вказаний поділ не порушує інтересів сторін, оскільки загальна вартість автомобілів, зареєстрованих за відповідачкою, є більшою, а позивач надав згоду на такий поділ. Судом віднесено до спільного зобов'язання подружжя обов'язок з погашення кредитів за кредитними договорами, укладеними між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки кредити було отримано в інтересах подружжя та згоду на їх отримання надавала ОСОБА_4, у тому числі на зміну умов кредитних договорів після розірвання шлюбу. При визначенні часток нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», площею 349,3 кв. м, суд врахував вартість зазначеного приміщення та вартість відчуженого ОСОБА_4 майна ОСОБА_5, суми сплаченого кредиту ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за кредитними договорами, укладеними з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірне майно належить колишньому подружжю, яке є спільною сумісною власністю, а тому за сторонами слід визнати право власності за кожним по Ѕ його частини. Крім того, ОСОБА_3 доведено, що спірне приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4» придбане за час шлюбу та за спільні кошти. Спір щодо поділу автомобілів подружжя у сторін відсутній, поділ автомобілів із зарахуванням їх вартості у рахунок нерухомого майна проведено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, а тому у його задоволенні слід відмовити. Позивачем не пропущено строків позовної давності, а тому заява про застосування такого строку задоволенню не підлягає.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судами установлено, що 15 листопада 1995 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який розірвано 18 березня 2009 року рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області. У шлюбі народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час шлюбу подружжям ОСОБА_3 набуто приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», загальною площею 325 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, за договором купівлі-продажу від 16 червня 1999 року, укладеним між ОСОБА_4 та Галицьким райспоживтовариством.

У 2007 році здійснено реконструкцію зазначеного приміщення і рішенням виконавчого комітету Галицької міської ради Івано-Франківської області від 23 липня 2008 року, враховуючи акт державної приймальної комісії від 19 квітня 2007 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на нежиле приміщення - торговий магазин загальною площею 379,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На підставі даного рішення на ім'я ОСОБА_4 13 червня 2012 року видано свідоцтво про право власності.

ОСОБА_4 здійснюється розподіл вказаного нежитлового приміщення на два окремі об'єкти, а саме: нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», площею 349,3 кв. м та нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», площею 30,3 кв. м, про що прийнято рішення виконавчого комітету Галицької міської ради Івано-Франківської області від 28 березня 2012 року.

6 серпня 2012 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», площею 349,3 кв. м та нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», площею 30,3 кв. м

13 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3» загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, було установлено, що ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та спірне нерухоме майно (приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1) використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у такому випадку у іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується у право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності.

Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємця) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установивши у справі факт використання ОСОБА_4 як фізичною особою-підприємцем спірного нерухомого майна (приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1), суд апеляційної інстанції безпідставно визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини такого магазину.

Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року у даній справі міститься висновок про те, що ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та спірне нерухоме майно використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Оскільки рішення апеляційного суду у частині поділу приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», загальною площею 30,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, підлягає скасуванню, тому судове рішення щодо інших вимог про поділ майна подружжя також підлягає скасуванню, оскільки поділу підлягає усе майно подружжя і частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

В.І. Мартинюк

В.А. Нагорняк