Справа № 680/396/16-ц
№ 2/680/183/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" липня 2016 р. смт.Нова Ушиця

Новоушицький районний суд в складі :

головуючої судді Шуригіної О.В.,

при секретарі - Фурман Г.П.,

з участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нова Ушиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення ,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що є власником житлового будинку № 8 по вулиці Леніна(перейменована на вулицю Центральна) в с. Глібів Новоушицького району, Хмельницької області. В зазначеному будинку зареєстровані та проживають її бувша невістка ОСОБА_3, внучка ОСОБА_5, внук ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7, який на даний час не проживає, оскільки розірвав відносини із відповідачкою, а 13 листопада 2012 року уклав шлюб з ОСОБА_8 та проживає у її будинку. Стверджує, що ОСОБА_3 почала зневажливо ставитись до неї, регулярно влаштовувати сварки та бійки, систематично порушувати правила співжиття, не допускає її до літньої кухні, що робить неможливим проживання із нею в одному будинку. Відповідач неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, при цьому їй виносилися офіційні попередження, на які вона не реагує. Крім того , відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг.

Оскільки ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, створює нестерпні умови і неможливість подальшого проживання в одному будинку, а заходи запобігання і впливу виявились безрезультатними, просила виселити відповідача на підставі ч.1 ст. 116 ЖК України з належного їй житлового будинку без надання їй іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ньому.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позов не визнали та пояснили, що ОСОБА_3 вселилась у житловий будинок, належний ОСОБА_1, як член сімї позивача, в якості невістки. За час проживання у будинку разом з позивачем жиле приміщення не руйнувала, не псувала, використовувала його за призначенням, правил співжиття не порушувала. Звертали увагу суду на те, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили, що відповідач систематично порушувала правила співжиття, а також вжиття щодо неї заходів попередження або громадського впливу, оскільки жодного разу ОСОБА_3 не була притягнута до адміністративної відповідальності, а безпричинні виклики позивачем працівників міліції є лише спробою позивача здобути докази для подальшого виселення відповідача. Крім того вказали, що разом із відповідачем у даному житловому будинку зареєстровані та проживають неповнолітні діти відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_5, остання з яких є дитиною інвалідом, піклується дітьми та утримує їх лише матір, батько аліменти не сплачує, ніякої допомоги дітям не надає.

Ухвалою суду до у часті в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучений Орган опіки та піклування Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області, представник якого - ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позову заперечила, вважає, що відповідач ОСОБА_3 не може бути виселена із житлового приміщення, належного ОСОБА_1, оскільки разом із нею зареєстровані та проживають її неповнолітні діти, одна з яких є дитиною інвалідом. Крім того діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не перебувають на обліку дітей/сімей, які опинились у складних життєвих обставинах, оскільки мати належно їх утримує на виховує.

Дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.156 Житлового кодексу Української РСР члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сімї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку може бути виселено лише у випадках, передбачених ч.1ст.116 ЖК України, зокрема, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Леніна, 8 (перейменована на вулицю Центральна 8) с. Глібів, Новоушицького району Хмельницької області, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2004 року.

Згідно довідок в.о. старости села ОСОБА_10 до складу сімї ОСОБА_1 входять: ОСОБА_3І.(невістка), ОСОБА_5 (внучка), ОСОБА_6 (внук), ОСОБА_7 (син), який зареєстрований, але не проживає; ОСОБА_3 зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.03.2004 року.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і визнаються сторонами.

Позивач просить виселити ОСОБА_3 з належного їй житлового будинку посилаючись на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання із нею в одному будинку.

Згідно п.17 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити с того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сімї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами які знаходяться в матеріалах справи.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт систематичного порушення відповідачем ОСОБА_3 правил співжиття, а також вжиття щодо неї заходів попередження або громадського впливу, оскільки надані позивачем та досліджені у судовому засіданні матеріали перевірки по письмових заявах ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_3 не містять фактів систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідача заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Фактично у матеріалах справи містяться лише висновки органів внутрішніх справ, з яких вбачається , що в діях ОСОБА_3 відсутні ознаки кримінальних правопорушень та не доведені факти адміністративних правопорушень, та постанова про закриття кримінального провадження від 14 серпня 2014 року у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З характеристики, виданої за місцем проживання на відповідача ОСОБА_3, вбачається, що остання зарекомендувала себе з позитивної сторони: приємна, ввічлива, працьовита, гарна господиня, вихованням дітей займається самостійно. ОСОБА_3 належним чином доглядає дочку-інваліда, утримує велике підсобне господарство, обробляє земельну ділянку та садок.

Згідно довідки Новоушицької центральної районної лікарні № 523 від 29 червня 2016 року , ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителька с. Глібів Новоушицького району, визнана інвалідом з дитинства.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 показали суду, що є сусідами сторін та знають ОСОБА_3 як добру, гарну, працьовиту господиню, яка займається господарством, обробляє земельні ділянки, доглядає за дітьми; також вказали що їм відомо, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 інколи виникають суперечки на побутовому грунті, проте не з вини останньої, порушень правил співжиття ОСОБА_3 не вчиняє.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві ... для захисту здороэя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» з приводу вирішення спору щодо виселення із жилого приміщення акцентується увага на те, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається.

Враховуючи, що позовні вимоги про виселення на підставі ст. 116 ЖК України є недоведеними, відповідач зареєстрована та проживає разом із трьома неповнолітніми дітьми, за якими самостійно здійснює догляд та утримує їх, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 64, 116, 156, 157 ЖК Української РСР, ст.319 ЦК України, ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_14