Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Шугалова О.М.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3, поданою від її імені представником ОСОБА_1, на рішення Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Троц Ю.Б. 27 січня 2012 року, вона позичила відповідачу ОСОБА_2 8000 євро, що на момент укладення договору позики становило 82020 грн. Позичальник зобов'язався повернути борг до 27 січня 2014 року готівкою. Договір укладено за згодою подружжя відповідачів. Сторони домовилися, що повернення боргу буде проводитися в чотири етапи рівними частинами. Однак відповідачі свої зобов'язання за договором позики в установлені строки не виконали.

Враховуючи викладене, просила стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на її користь 8000 євро боргу за вказаним договором і понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2016 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 64274 грн. 09 коп. заборгованості за договором позики від 27 січня 2012 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, поданій від імені позивача ОСОБА_3 її представником ОСОБА_1, ставиться питання про скасування цього рішення і ухвалення нового рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача 6000 євро у гривневому еквіваленті на момент повернення коштів. Скарга обґрунтована допущеними судом порушеннями норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 27 січня 2012 року між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за яким позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 84020 грн., що на день посвідчення договору згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 8000 євро, та зобов'язався повернути їх до 27 січня 2014 року (а. с. 4).

Згідно з п. 2 договору позики сторони домовились, що розрахунок буде проводитися в м. Луцьку в чотири етапи рівними частинами, а саме: до 27 липня 2012 року - 21005 грн., до 27 січня 2013 року - 21005 грн., до 27 липня 2013 року - 21005 грн., до 27 січня 2014 року - 21005 грн., про що будуть зроблені позикодавцем відмітки на примірниках цього договору, які видані сторонам.

Відміткою на примірнику договору, наданого суду відповідачем, посвідчено, що 15 серпня 2012 року ним повернуто позивачу 2000 євро (а. с. 53).

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що 15 серпня 2012 року на виконання умов договору повернув ОСОБА_3 частину боргу в гривні, що становила 2000 євро.

Представник позивача підтвердила факт повернення її довірителю вказаних грошових коштів.

Отже на час розгляду справи борг за договором позики становив 6000 євро (8000-2000).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено позику ОСОБА_2 коштів у ОСОБА_3 в іноземній валюті, а тому слід стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 64274,09 грн. заборгованості за договором позики від 27 січня 2012 року, виходячи із розрахунку: 84020 грн. (сума позики за договором позики) - 19745,91, що станом на 15 серпня 2012 року (згідно курсу валют НБУ гривні до євро 9,872954 грн.) становить 2000 євро.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Судом встановлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_2 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в євро (п. 1 договору позики), в зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

З пункту 1 договору позики вбачається, що позичальник позичив (взяв у борг) у позикодавця 84020 грн., що на день посвідчення договору згідно з курсом Національного банку України становило 8000 євро та зобов'язався повернути борг до 27 січня 2014 року (а. с. 4).

Отже з позичальника на користь позикодавця слід стягнути грошову суму в гривнях, яка є еквівалентною 6000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день постановлення даного рішення апеляційного суду, а саме - 28,027 грн. за 1 євро. Отже до стягнення підлягає 168162 грн. (28,027 х 6000).

Крім того, суд безпідставно стягнув грошові кошти за договором позики не тільки з позичальника, а й з його дружини ОСОБА_4 як солідарного боржника.

На обґрунтування такого стягнення суд послався на ст. 65 Сімейного кодексу (далі - СК) України, відповідно до якої при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Укладення відповідачем ОСОБА_2 договору позики та використання одержаних коштів в інтересах сім'ї за доведеності цих обставин дійсно створює певні обов'язки для його дружини, однак цими обов'язками не охоплюється її солідарна відповідальність перед позикодавцем, оскільки ст. 65 СК України такої норми не містить.

ОСОБА_4 не вступала у договірні відносини з ОСОБА_3 і не брала на себе зобов'язання стосовно забезпечення виконання її чоловіком умов договору позики як солідарний боржник. Правові підстави для стягнення з неї заборгованості за договором позики відсутні. Тому заявлений до неї позов не може бути задоволено.

У зв'язку з невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та допущеними ним порушеннями норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення у відповідності з вимогами ст. 309 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені нею судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позов заявлений в розмірі, еквівалентному 8000 євро, а задоволений в розмірі, еквівалентному 6000 євро, що становить 75 %.

За подання позовної заяви ОСОБА_3 сплатила 1475,75 грн. (а. с. 1), за подання апеляційної скарги - 1614,25 грн. (а. с. 120), а всього - 3090 грн. 75 % від цієї суми становить 2317,50 грн., які слід стягнути з відповідача на її користь.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3, подану від її імені представником ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 16 березня 2016 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 168162 (сто шістдесят вісім тисяч сто шістдесят дві) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені на оплату судового збору, в сумі 2317 (дві тисячі триста сімнадцять) грн. 50 коп.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: