Справа № 361/1606/16-ц
Провадження № 2/361/1443/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 червня 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Селезньової Т.В.,

при секретарі -Коваль А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору застави,

встановив:

Позивач просить визнати дійсним з моменту укладення договір застави нежитлового приміщення площею 51,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1, укладений між нею і відповідачкою ОСОБА_2 22 лютого 2007 року, в якості забезпечення виконання боржником зобов'язань за договором позики від 1.02.2007р., укладеним між тими ж сторонами.

Позовні вимоги позивачем вмотивовані тим, що 1.02.2007р. між нею і відповідачкою було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму позики 52000доларів США (еквівалент 262600грн.) строком до 23.02.2007р., але 22.02.2007р. відповідачка повідомила про неспроможність повернути борг у строк і запропонувала укласти договір застави, на умовах, що вона обіцяє повернути борг в найкоротший строк, і якщо борг не поверне протягом місяця, тоді договір застави посвідчить нотаріально. Позивачка погодилась на такі умови, враховуючи необхідність несення додаткових витрат на нотаріальне посвідчення договору застави, тоді ж було складено письмовий договір застави зазначеного нежитлового приміщення, і відповідачка передала позивачці оригінали документів, які підтверджують право власності на зазначене майно (свідоцтво про право власності і технічний паспорт). У подальшому відповідачка борг не повернула і відмовилась посвідчувати нотаріально договір застави, мотивуючи зайнятістю і відсутністю коштів, стала уникати зустрічей. Як на підставу для визнання договору застави дійсним, позивачка послалась на ст.638 та ст.220 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, пояснивши, що після того, як сторонами був укладений у письмовій формі договір застави, відповідачка ухилилась від його нотаріального посвідчення, борг до даного часу не повернула, що і стало причиною звернення до суду. Після оголошеної перерви позивачка і її представник в судове засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, зокрема позивачка просила розглядати справу без неї, пославшись на похилий вік і стан здоров'я; додатково ніяких пояснень не надали.

Відповідачка ОСОБА_2 подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій визнала пред'явлені до неї вимоги і не заперечувала проти ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог у її відсутності. Після оголошеної у судовому засіданні перерви для її виклику з метою з'ясування позиції відповідача щодо визнання нею позову, відповідачка до суду не з'явилась, подала письмові пояснення, в яких з приводу пред'явлених до неї вимог і обставин укладення договору застави пояснила, що такий договір дійсно був укладений, позивачка наполягала на нотаріальному посвідченні договору застави, але сторони не дійшли згоди щодо того, хто буде оплачувати послуги нотаріуса, тому вона віддала позивачці оригінали документів на майно у якості забезпечення зобов'язання. Майно, зазначене у договорі, належить їй і її синові, який набув право власності на частику в квартирі у малолітньому віці, на час укладення договору застави був неповнолітнім, і вона за згодою Органу опіки та піклування була управителем майна сина; підписуючи договір застави, вона мала повноваження на управління майном сина відповідно до рішення Виконкому №82 від 13.02.2007р. Просила суд врахувати положення ст.10, 11, 58 та 59 ЦПК щодо відсутності необхідності доказування обставин, які визнаються сторонами, врахувати, що вона визнає зазначені позивачкою обставини, визнає позов та просить задовольнити вимоги позивача.

Ухвалою суду від 1.06.2016р. було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову з підстав, передбачених в ч.2, ч.4 ст.174 ЦПК України, і ухвалено продовжити розгляд справи.

З представленого позивачем Договору позики грошових коштів вбачається, що 1.02.2007р. між ОСОБА_1 (позикодавцем) і ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір, за яким позикодавець передала позичальнику 262600грн. (на день укладення договору 52000 доларів США) (п.1) строком до 23.02.2007р. (п.3). Згідно п.6 договору позики - цей договір укладається за домовленістю сторін без встановлення забезпечення. Згідно п.9 договору - за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, який підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно п.7 договору чоловік позичальника надає згоду дружині на укладення договору позики на таких умовах.

Згідно наданого позивачем Договору застави нежитлового приміщення від 22.02.2007р. - договір укладений між ОСОБА_2 (іпотекодавець) і ОСОБА_1 (іпотекодержатель). Згідно п. 1 та 2 договору - в забезпечення своєчасного повернення отриманої позики ОСОБА_2 передала в заставу нежитлове приміщення площею 51,4кв.м за адресою АДРЕСА_1, що належить їй та її синові ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 22.11.1999р.; згідно п.3 договору - приміщення залишається у користуванні іпотекодавця, а правовстановлюючі документи на майно знаходяться на відповідальному зберіганні у іпотекодержателя за договором б/н від 22.02.2007р. Згідно п.5 договору - у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем в строк до 23.02.2007р. зобов'язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення на передане у іпотеку майно може бути здійснено шляхом, передбаченим законом «Про іпотеку»…. з обов'язком оплатити нотаріальні дії іпотекодавцем. Згідно п.6 договору - у разі невиконання іпотекодавцем зобов'язання за основним договором до 23.05.2007р., іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 в рахунок виконання зобов'язання за основним договором у порядку, передбаченому законом «Про іпотеку», зареєструвати право власності на предмет іпотеки, і у такому випадку цей договір виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Згідно п. 8 договору - питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно п.9 договору - даний договір сторони зобов'язуються нотаріально посвідчити в разі неповернення позики у строк до 23.05.2007р.

Згідно наданого позивачем договору відповідального зберігання майна б/н від 22.02.2007р., та акту прийому - передачі від 22.05.2007р.- ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняла на відповідальне зберігання оригінал свідоцтва про власність на житло і технічний паспорт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданому 22.11.1999р. Фондом комунального майна Броварської міської ради, - квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4.

Згідно технічного паспорту, складеного 24.10.2005р., на нежитлове приміщення за вказаною адресою - в ньому власником зазначено ОСОБА_2 (ОСОБА_5 викреслено).

Згідно даним паспорта відповідачки - в ньому є відомості про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 5.04.2007р.

Згідно рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради №82 від 13.02.2007р. ( з витягу, наданого відповідачкою) -ОСОБА_2 було надано дозвіл на управління 1/3 частиною нежитлового приміщення АДРЕСА_1, співвласником якої є неповнолітній син ОСОБА_4, 27.11.1991р.н.

З інформаційної довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованої 29.05.2016р., видно, що власниками нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_1, є ОСОБА_4, приватна спільна часткова власність, 1/3 частка, запис внесено 25.10.2005р. на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.11.1999р., виданого Фондом комунального майна Броварської міської ради; і ОСОБА_2, приватна спільна часткова власність, 2/3 частки, запис внесено 16.11.2005р. на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.11.1999р., виданого Фондом комунального майна Броварської міської ради, та на підставі Договору дарування р.№3386 від 31.10.2005р.

Розглядаючи даний позов, суд виходить з наступного:

Згідно ч.2, ч.4 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. (дана норма закону викладена в редакції, що діяла на момент укладення договору (2007рік), до змін , внесених Законом України «Про внесення змін…» від 10.02.2010р. У відповідності до внесених змін з частини третьої статті 640 ЦК України виключено слова щодо державної реєстрації правочину. Разом з тим, дані вимоги закону не мають зворотної дії у часі, і до даних правовідносин мають застосовуватись норми закону, що регулювали правовідносини станом на час їх виникнення.

Згідно ст.182 ЦК (в редакції станом на період укладення договору і визначеного строку виконання забезпечених зобов'язань) - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення , перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Тобто моментом укладення правочину (щодо застави нерухомого майна) згідно вимог закону є його нотаріальне посвідчення і його державна реєстрація та реєстрація обтяження у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.6 ст.203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.209 України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Згідно ч.3 ст.209 ЦК України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного Кодексу України.

Згідно ч.1ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. (В тому числі в редакції закону станом на день укладення договору).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України.

Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно ч.4 ст.216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Згідно ч.1ст.224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 Цивільного Кодексу України), є нікчемним.

Згідно ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.1 Закону України «Про заставу», та ст..572 ЦК України - в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Згідно ст.11 Закону та ч.2 ст.583 ЦК - заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Згідно ч.1, ч.2 ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1ст.585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст.578 ЦК України, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Згідно ст.316, 317 та ст. 319 ЦК України, право розпоряджатись майном належить власнику.

Згідно ч.2 ст.32 ЦК України, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків і дозвіл органу опіки та піклування.

Згідно ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Як роз'яснив Верховний Суд України в Постанові № 9 від 6.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 13 - Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Таким чином, представлений позивачем договір застави не відповідає наведеним вище вимогам закону, і такі невідповідності є суттєвими, вони стосуються по-перше, - обов'язкової, встановленої законом форми договору - нотаріального посвідчення, а також обов'язкової державної реєстрації , з якою законом пов'язано момент укладення договору, тобто набуття ним дійсності.

По-друге, при укладенні даного договору один з співвласників (відповідач) розпорядився майном, належним іншому співвласнику (її сину, на той час неповнолітньому, на даний час такому, що вже досяг повноліття), не зазначивши цього співвласника як у тексті договору, так і не маючи на те відповідних і достатніх повноважень (обсягу прав), не заручившись обов'язковою згодою батьків (в тому числі батька) дитини і органу опіки на розпорядження майном дитини шляхом укладення договору, наслідком якого може бути відчуження такого майна на користь іншої особи. З тексту договору позики видно, що чоловіком (і батьком дитини) надано згоду лише на укладення договору позики на умовах, зазначених у договорі позики, тобто без застосування будь - яких забезпечень договору, (в тому числі і застави). Посилання відповідачки на те, що вона за рішенням виконкому (орган опіки) була визнана управителем майна дитини, означає лише наявність у неї права управляти майном дитини, а не правом розпорядження таким майном, і не означає наявності згоди органу опіки та піклування на заставу майна, належного дитині. Таким чином, відповідачка, укладаючи даний договір застави, незаконно розпорядилась майном, яке належить не лише їй, а і іншій особі, і без дотримання прав другого співвласника, незалежно від віку даного співвласника.

Оскільки до укладення договору іпотеки (застави нерухомого майна) закон пред'являє вимогу дотримання нотаріальної форми його посвідчення, то вона є обов'язковою, і без дотримання даної форми договір є нікчемним. Так само нікчемним є договір, недійсність якого прямо встановлена у законі.

Підстав для визнання даного договору дійсним за частиною другою ст.220 ЦК України суд не вбачає, виходячи з наступного:

При наведених вище невідповідностях даного договору вимогам закону, їх обсягом і значимістю, даний договір не міг бути посвідчений нотаріусом відповідно до ч.3 ст.209 ЦК України. Тому він не може бути і визнаний судом дійсним в порядку, передбаченому частиною другою ст.220 ЦК України.

Крім того, правила, передбачені частиною 2 ст.220 ЦК України не можуть бути застосовані до правочину, щодо якого законом передбачена обов'язкова державна реєстрацію, і момент укладення якого пов'язаний з державною реєстрацією. Закон також встановлює обов'язкову державну реєстрацію обмежень (обтяжень) нерухомого майна. Враховуючи зазначені вимоги закону, такий правочин не може бути визнаний дійсним за правилами, передбаченими частиною другою ст.220 ЦК України.

Крім того, позивачка не довела наявності в даному випадку таких обставин, які зазначені у ч.2 ст.220 ЦК України у якості підстав для визнання договору дійсним у судовому порядку (ухилення сторони у договорі від його нотаріального посвідчення). Жодних доказів на підтвердження такого ухилення від нотаріального посвідчення договору з боку відповідачки позивач не довів. Так само з письмових пояснень відповідачки не вбачається наявності таких підстав, а її посилання на те, що ще при укладенні договору сторони не дійшли згоди щодо оплати послуг нотаріуса для посвідчення даного договору - не можуть бути взятими до уваги судом як підстава для застосування частини другої ст.220 ЦК України для даного договору і даних правовідносин. Посилання представника позивача на те, що доказом ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору є сам факт неявки відповідачки у судове засідання, не заслуговує на увагу. Крім того, суд враховує, що до даного часу, протягом 9 років, позивачка не пред'являла жодних вимог як з приводу виконання відповідачкою зобов'язань за договором позики, так і вимог щодо спонукання другої сторони у договорі до виконання нею відповідних дій щодо нотаріального посвідчення цього договору.

Характер правовідносин сторін при укладенні даного договору і їх поведінка не є свідченням ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення договору, а є свідченням наміру сторін уникнути нотаріального посвідчення по суті нікчемного договору, наміру сторін вчинити правочин по передачі майна у власність (відчуження майна) у опосередкований спосіб, який суперечить вимогам закону. Тому ї з даних причини відсутні підстави для визнання дійсним зазначеного позивачкою договору як такого, що суперечить загальним засадам цивільного судочинства, принципу законності та добросовісності дій і спрямованості на дотримання закону.

При таких обставинах відсутні законні підстави для визнання даного договору застави нерухомого майна (іпотеки) дійсним, як того просить позивач.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України при визнанні відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише за наявності для того законних підстав. Тому та обставина, що відповідачка визнала позовні вимоги не дає підстав суду для задоволення позову, враховуючи відсутність для того законних підстав.

Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 182, 203, 209, 210, 215, 220, 319, 577, 578, 583, 585, 640 ЦК України, ст.11 Закону «Про заставу», п.п.13,29 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6.11.2009р., ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору застави нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дійсним з моменту його укладення 22 лютого 2007 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів.

Суддя Т.В. Селезньова