Номер справи 623/3819/15-ц
Номер провадження 2/623/39/2016
РІШЕННЯ

іменем України

14 березня 2016 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання Костенко В.В.

судового розпорядника ОСОБА_1

за участю: позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

правонаступника відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, про визнання права, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнення до позову, просить визнати її право на розгляд її заяви стосовно надання статусу житлового будинку з виділенням в самостійне домоволодіння квартири АДРЕСА_1 виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області без врахування відсутності відповідної згоди ОСОБА_4, власника квартири АДРЕСА_2 (а.с. 3-5, 80).

В обґрунтуванні позову ОСОБА_2 посилається на те, що їй належить на праві власності квартира АДРЕСА_3, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 22.11.2006 р., зареєстрованим в реєстрі за № 3-3438 держаним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори 22.11.2006 р.

Житловий будинок по вул. Дзержинського, 2 в м. Ізюмі є одноповерховий, складається з трьох приватних квартир, які належать громадянам.

Так, квартирі АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_7, було надано статус житлового будинку та виділено в самостійне домоволодіння з присадибною земельною ділянкою площею 750 кв.м. рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради № 0729 від 09.07.2008 р.

Квартира АДРЕСА_5 належить на праві приватної власності ОСОБА_6.

У зв'язку із виділенням в самостійне домоволодіння квартири № 1 та отриманням вказаним об'єктом нерухомого майна окремого статусу житлового будинку, фактично в житловому будинку № 2 залишилось лише дві квартири її № 2 та відповідачки № 3.

Отже як власник квартири АДРЕСА_3 вона має право вчиняти відносно вказаного майна будь-які дії, які не суперечать закону, на власний розсуд незалежно від волі інших осіб.

З огляду на зазначене, вона як співвласник спільного майна житлового будинку будинку № 2 по вулиці Дзержинського в м. Ізюмі Харківської області має право на виділ частки із спільного майна.

Враховуючи вищенаведене право власника квартири, а також право співвласника спільного майна на виділ своєї частки із спільного майна, вона ініціювала питання надання й її квартирі статусу житлового будинку та виділення її у самостійне домоволодіння. Аналогічно як це зробив у 2009 році власник квартири № 1 ОСОБА_7 Для чого вона звернулась до КП «Проектне бюро міста ОСОБА_8» та отримала 13 травня 2015 року позитивний висновок про можливість надання статусу садибного (індивідуального) житлового будинку квартирі з виділенням в самостійне домоволодіння. Згідно вказаного висновку КП «Проектне бюро міста ОСОБА_8» від 13.05.2015 р. потрібно отримати рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради про надання відповідного дозволу.

Проте на її заяву стосовно надання статусу житлового будинку квартирі АДРЕСА_6 комітет Ізюмської міської ради повідомив її, що у зв'язку із відсутністю відповідної заяви та згоди власника квартири АДРЕСА_7 розгляд її заяви є неможливим.

Відповідач є власник квартири АДРЕСА_7 та відповідно співвласником спільного майна даного житлового будинку, безпідставно та необґрунтовано відмовляється надати їй таку згоду, що унеможливлює подальший розгляд її заяви та отримання нею відповідного дозволу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, що порушує в свою чергу її право власності та її права як власника квартири та співвласника спільного майна даного житлового будинку.

Отже у звязку із неможливістю вирішення даного спору за згодою сторін, вона вимушена звернутись із даним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пославшись на обставини, викладенні у позові та просить суд позов задовольнити повністю.

Відповідач в особі представника ОСОБА_5 надала заперечення на позов, позовні вимоги не визнала, мотивує тим, що в обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачкою надано Висновок про можливість надання статусу садибного (індивідуального) житлового будинку квартирі з виділенням в самостійне домоволодіння, складеного 13 травня 2015 року комунальним підприємством «Проектне бюро міста ОСОБА_8». Зазначений висновок складено с грубим порушенням Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 № 55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за № 774/14041.

Але квартира АДРЕСА_8 не є фізично самостійним елементом будинку, не зважаючи на її індивідуальне використання. Сам будинок є неподільною річчю, оскільки, якщо його поділити, частини речі не будуть мати тих властивостей, які мала ціла річ, т. б. будинок.

Поділ у добровільному або судовому порядку можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності або користування на земельну ділянку під будинком, без документів на землю виділ часток неможливий.

Квартири № 2 і № 3 в будинку № 2 по вулиці Дзержинського розташовані на земельній ділянці, яка має статус двора загального користування, а тому немає технічної можливості для поділу її між співвласниками квартир.

Ескіз забудови земельної ділянки, що є в матеріалах справи, свідчить про те, якщо провести, розмежування земельної ділянки, то власник квартири № 3 не має доступу і можливості зробити вихід на вулицю Дзержинського.

За таких обставин, вона - хвора людина, яка потребує постійного стороннього нагляду та виїзду швидкої допомоги, не матиме вільного доступу на вулицю Дзержинського, у звязку з тим що Ескізом передбачено зробити їй вихід у поле, яке починається за її квартирою.

Надання їй квартирі окремої поштової адреси неможливе, оскільки за її квартирою нема вулиці, там вже кінець міської смуги.

За таких обставин виділити квартиру № 2 в окреме домоволодіння неможливо.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а тому просить суд відмовити у позові в повному обсязі.

(а.с. 27-28)

Відповідач ОСОБА_6 померла 15 грудня 2015 року (а.с.59-60).

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 03.02.2015 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 (а.с. 68).

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пославшись на обставини, викладенні у запереченні на позов та просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Третя особа ОСОБА_7, який не заявляє самостійних вимог на предмет позову, у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав клопотання про розгляд справи без його участі, у клопотанні від 17.11.2015 року вважав, що позов задоволенню не підлягає (а.с. 38), у клопотанні від 21.11.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав (а.с. 41).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, у судове засідання не прибув, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяви про розгляд справи без участі представника 3 особи, покладаються на розсуд суду (а.с. 42, 54, 91).

Представник третьої особи виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області за довіреністю ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнав.

Вислухавши пояснення сторін та представників сторін, пояснення 3 особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в позові і запереченнях докази, суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідношення.

За приписами статей 3, 4, 15 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у спосіб, передбачений ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За приписами Закону України « Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII цей ОСОБА_5 визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, повязані з реалізацією прав та виконанням обовязків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.

Відповідно до ст. 1 цього Закону наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними обєктами нерухомого майна;

- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);

- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним обєктом нерухомого майна;

- прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

- співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку;

- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія;

- управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - субєкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб;

- управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обовязків співвласників, повязаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку;

- частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 5 цього Закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За приписами ст. 42 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (в редакції Закону № 417-VIII від 14.05.2015) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

У разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку майнові права на земельну ділянку, на якій розташовано такий будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, зберігаються за співвласниками багатоквартирного будинку.

Згідно ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_9, на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2006 року, посвідченого держаним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори 22.11.2006 р., зареєстровано в реєстрі за № 3-3438, зареєстровано в Реєстрі прав власності Ізюмського БТІ 23.01.2007 р. запис № 205 (а.с. 8-9, 11).

Згідно копії договору дарування квартири від 26 листопада 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровано в реєстрі за № 4447, ОСОБА_6 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 у дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10, державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано 26.11.2015 року (а.с. 93-94).

Сторони не заперечували, що у 2009 році квартирі АДРЕСА_11, власник ОСОБА_7, надано статус житлового будинку та виділено в самостійне домоволодіння з присадибною земельною ділянкою площею 750 кв.м., на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 0729 від 09.07.2008 року.

Таким чином, житловий будинок по вул. Дзержинського, № 2 в м. Ізюмі є одноповерховий, складається з двох квартир, які належать на праві приватної власності громадянам: - квартира № 2 належить ОСОБА_2; - квартира № 3 до 26.11.2015 року належала ОСОБА_6, а з 26.11.2015 року належить ОСОБА_4; та самостійним домоволодінням, якеналежить ОСОБА_7 житловий будинок № 1 (а.с. 10).

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 № 55 «Про затвердження Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна» (ОСОБА_8 змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 250 від 12.09.2014) затверджено Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток обєктів нерухомого майна.

1.1. Ця Інструкція визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об'єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується субєктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію обєктів нерухомого майна (далі субєкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна.

1.2. Поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна (додаток ) або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна (додаток 2).

2. Порядок поділу об'єктів нерухомого майна

2.1. Об'єкти нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 N 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за N 582/5773 (із змінами), а також єдині майнові комплекси, що належать на праві власності і розташовані на одній земельній ділянці, можуть бути поділені на самостійні об'єкти нерухомого майна.

2.2. Поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

2.3. Не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

2.4. Поділ на самостійні об'єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами.

2.5. При підготовці документів про поділ нерухомого майна субєкти господарювання проводять такі дії: уточнюється кількість основних будинків і допоміжних будівель, що входять до складу об'єкта нерухомого майна, виявляються і вносяться до матеріалів технічної інвентаризації поточні зміни в будинках, будівлях, спорудах; за відсутності нотаріально посвідченого договору чи рішення суду щодо порядку користування будинками, будівлями та спорудами беруться до уваги заяви всіх співвласників, підписи яких засвідчені нотаріально.

2.6. Після цього готується Висновок щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна (додаток 1), який містить такі дані: а) кому належить об'єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлювальних документів; в) повну технічну характеристику об'єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об'єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об'єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

2.7. Спори щодо поділу об'єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку.

Позивач ОСОБА_2, як співвласник спільного майна, з метою на виділ своєї частки із спільного майна, зверталася з питанням надання її квартирі № 2 статусу житлового будинку та виділення її у самостійне домоволодіння до КП «Проектне бюро міста ОСОБА_8» та отримала 13 травня 2015 року Висновок про можливість надання статусу садибного (індивідуального) житлового будинку квартирі з виділенням в самостійне домоволодіння, але за відсутністю підпису погодження власника квартири № 3 ОСОБА_6. Згідно вказаного Висновку ОСОБА_2 потрібно отримати рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради про надання відповідного дозволу (а.с. 12).

Листом від 03.06.2015 року № П-775/537 (а.с. 13) виконавчий комітет Ізюмської міської ради на заяву ОСОБА_2 стосовно надання статусу житлового будинку квартирі АДРЕСА_12 зазначив на те, що в житловому будинку розміщена також квартира № 3, якій також необхідно надати статус житлового будинку. Надання квартирам статусу житлового будинку передбачає розподіл земельної ділянки між ОСОБА_2 та власником квартири № 3, зміни підходу та під'їзду до своєї частини для власника квартири № 3. На даний час до виконавчого комітету Ізюмської міської ради не надходила заява від власника квартири АДРЕСА_13, щодо надання квартирі статусу житлового будинку.

Враховуючи вищенаведене, надання статусу житлового будинку лише квартирі АДРЕСА_14, не можливо.

Рекомендовано звернутися до власника квартири АДРЕСА_13, з метою спільного вирішення зазначеного питання та погодження розподілу земельної ділянки, розташування необхідних підходів та підїздів. У разі недосягнення згоди мирним шляхом з власником квартири № 3 пропонують дане питання вирішувати у судовому порядку.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: визнання права.

Позивач звернулася до суду про визнання права ОСОБА_2 на розгляд заяви виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області щодо надання квартирі АДРЕСА_15 статусу житлового будинку з виділенням в самостійне домоволодіння без врахування відсутності відповідної згоди ОСОБА_4, власника квартири АДРЕСА_2.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом частин другої - пятої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб.

У відповідності до копії ухвали Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15.01.2016 року (справа № 623/4601/15-ц) у жовтні 2015 року позивач, ОСОБА_6, правонаступником якої є ОСОБА_4, звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача ОСОБА_2, третя особа Ізюмська міська рада Харківської області, про усунення перешкод у користуванні дворовою та прибудинковою територіями та знесення самовільно збудованого паркану за адресою: м. Ізюм Харківської області, вул. Дзержинського, буд. 2 (а.с. 65).

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в сукупності, суд виходить з того, що позивач ОСОБА_2 при здійсненні своїх прав зобов'язана була утримуватися від дій, які могли б порушити права власника квартири АДРЕСА_2, не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав позивач повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Тому суд відмовляє у захисті цивільного права та інтересу позивача ОСОБА_2 за порушення нею положень ст. 13 ЦК України щодо власника квартири АДРЕСА_2.

Питання про поділ судових витрат вирішується у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_7, виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, про визнання права відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в строк 10 днів з дня проголошення рішення, а неприсутніми сторонами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя