Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/986/16-ц
Провадження № 2/376/538/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сквира Київської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом у якому просила надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон, а саме до Німеччини та Республіки Болгарія неповнолітньому громадянину України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 річного віку у супроводі матері ОСОБА_2, або інших осіб уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 та надати дозвіл ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для неодноразових тимчасових виїздів малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею 16 років за межі України, а саме до Німеччини та Республіки Болгарія.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.04.2007 року між нею та ОСОБА_3. було укладено шлюб.

Під час шлюбу у них 09.08.2009 року народився син ОСОБА_4.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30.01.2014 року шлюб між нею та ОСОБА_3 був розірваний.

Відповідач належним чином не виконує свої батьківські обовязки, має заборгованість по сплаті аліментів.

29.12.2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 ОСОБА_5, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, громдянина Республіки Болгарія, жителем країни Німеччини.

На даний час у неї виникла необхідність у виїзді за межі України, а саме до Німеччини та Республіки Болгарія для зустрічі та побачення з чоловіком ОСОБА_2 ОСОБА_5, який працює у даній країні, для вирішення соціально - побутових та сімейних питань, а також для духовного і морального розвитку неповнолітньої ОСОБА_4 однак батько дитини ОСОБА_3 безпричинно не надає згоди на виїзд дитини на межі України, що і стало приводом для звернення до суду.

Позивач у судове засідання не зявилася надіслала на адресу суду письмове клопотання, у якому просила розглянути справу у її відсутність та ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявився, надіслав на адресу суду письмові заяви про відкладення розгляду справи у звязку з залученням адвоката, ніяких підтверджуючих документів про залучення адвоката відповідач до суду не наддав, тому суд вважає безпідставно відкладати судове засідання в треттє.

Дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що сторони перебували у шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 30.01.2014 року шлюб між сторонами було розірвано та неповнолітня дитина ОСОБА_4 за згодою сторін, залишився проживати разом із матірю.

З довідки Державної виконавчої служби Сквирського районного управління юстиції від 17.05.2015 року за № 517 вбачається, що ОСОБА_3 має жаборгованість по сплаті аліментів перед ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 8 згаданої статті СК регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Стаття 150 СК України визначає обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктом 2 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції "Про права людини" передбачає, що кожен має вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням.

Відповідачем не було надано доказів того, що на час розгляду справи існують будь-які обмеження для реалізації сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 свого права на виїзд за межі України. Між тим, відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування та може бути обмежена в цьому лише у випадках, встановлених законом.

З огляду на викладене, твердження відповідача про те, що відмова в наданні дозволу на виїзд дитини за кордон обумовлена його бажанням контролювати їх пересування за межами України, суд вважає хибними і такими що суперечить інтересам дитини.

Обґрунтування позивачкою позовних вимог наміром тимчасово виїхати за межі України з метою зустрічі дитини з вітчимом та для фізичного і духовного розвитку дитини та приймаючи до уваги, що дитина проживає та перебуває на утримані матері не суперечить чинному законодавству, а реалізація права матері і дитини тимчасово виїхати за межі України, відповідає інтересам неповнолітньої дитини.

Пунктом 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та ч. 3 ст. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на тимчасовий виїзд з неповнолітньою дитиною за межі України відповідає інтересам дитини направлена на виконання батьківського обов'язку щодо виховання дітей, забезпечення піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", ст. 150, 155 СК України, ст. 213 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон задовольнити в повному обсязі.

Надати дозвіл на неодноразові тимчасові виїзди за кордон, а саме до Німеччини та Республіки Болгарія неповнолітньому громадянику України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 річного віку у супроводі матері ОСОБА_2, або інших осіб уповноважених нею за нотаріально посвідченою згодою, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4..

Надати дозвіл ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_3 оформляти документи для неодноразових тимчасових виїздів малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 років за межі України, а саме до Німеччини та Республіки Болгарія.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:ОСОБА_6