АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/192/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2235/16Головуючий у 1-й інстанції Загнійко А. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Мартєва С.Ю., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" про визнання недійсним пунктів кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом та просила визнати недійсними п.п. 1.3.2, 1.5.1, 1.5.2 та п. 5.1 кредитного договору №BL9243 від 12.09.2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що п.п. 1.3.2. вищевказаного кредитного договору не відповідають положенням п.п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ним встановлений невиправдано малий строк для надання споживачем згоди на продовження дії договору; п.п.1.5.2. кредитного договору не відповідає положенням п.п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ним встановлений розмір підвищеної процентної ставки 66% річних, тобто непропорційно велику суму компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобовязань за договором; п. 5.1. кредитного договору є несправедливим, виходячи з положень п.п.11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та є незаконним, оскільки прямо суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України в частині встановлення права банку на одностороннє підвищення процентної ставки по кредиту.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, заявлених в інтересах ОСОБА_4, відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_4 ОСОБА_2, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме безпідставність висновків про неможливість застосування ЗУ «Про захист прав споживачів» до спірних правовідносин, а також необґрунтоване посилання на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року, яке набрало законної сили.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12.09.2008 року ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір №BL9243, відповідно до умов якого банк встановив позичальнику ліміт кредитної лінії в межах суми 100 000 гривень, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти, надані в межах ліміту кредитної лінії, та провести оплату за користування кредитною лінією в порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі. (а.с. 3-6).

Згідно з п. 1.5.1, п. 1.5.2 кредитного договору, за користування кредитними коштами, наданими у межах ліміту кредитної лінії та строку кредитування, визначених цим договором, встановлюється процентна ставка в розмірі 31,95 % річних. За користування кредитними коштами понад строк кредитування та/або терміни погашення, встановлені цим договором, процентна ставка встановлюється в розмірі 66% річних. Розмір такої підвищеної процентної ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника.

Пункт 5.1 кредитного договору передбачає, що сторони погодили, що протягом строку дії цього договору може бути змінено розмір процентної ставки за кредитом в сторону її збільшення /зменшення у разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку, та або у разі зміни інших ринкових умов, та або у разі порушення позичальником у мов цього договору та або договорів забезпечення, зокрема але не виключно у разі вказаних в підпунктах 5.1.1., 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4., 5.1.5.

За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, заявлених в інтересах ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що кредитний договір №BL9243 від 12.09.2008 року укладений з додержанням вимог цивільного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Місцевим судом правильно взято до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що вищевказане судове рішення ухвалене щодо спору між тими самими сторонами та щодо того самого предмету (кредитного договору №BL9243 від 12.09.2008 року), то встановлення факту його укладення з дотриманням норм цивільного законодавства має преюдиційне значення при вирішенні спору про визнання недійсними деяких пунктів кредитного договору.

Окрім того, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 15 липня 2014 року, яке набрало законної сили, а також оскаржуваним рішенням вірно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За таких обставин, положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Викладене повною мірою узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Доводи апелянта щодо невстановлення цільового використання позичальником кредитних коштів не заслуговують на увагу, оскільки належне або неналежне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору не впливає на його дійсність.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Доводи апелянта щодо невідповідності змісту спірного кредитного договору вимогам цивільного законодавства, що є порушенням ч.1 ст. 203 ЦК України, є неспроможними, оскільки кредитний договір №BL9243 будо укладено 12.09.2008 року, тобто до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яке відбулось лише 10 січня 2009 року.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що на момент укладення спірного кредитного договору, його положення щодо надання банку права на зміну процентної ставки суперечили вимогам цивільного законодавства.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, апелянтом не наведено.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про помилковість судового рішення спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України як підстави для скасування або зміни рішень.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: --//-- ОСОБА_1

Судді --//-- ОСОБА_6

--//-- ОСОБА_7

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: ОСОБА_1