АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1227/2016 Головуючий у І інстанції - Лук'яненко Л.М.
Доповідач - Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Приватного підприємства «ОСОБА_4» - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «ОСОБА_4» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідача ПП «ОСОБА_4», посилаючись на те, що 23 травня 2011 року вона була прийнята на посаду юриста у приватному підприємстві «ОСОБА_4». 26 червня 2012 року ОСОБА_3 звільнилася, але на час звернення до суду остаточний розрахунок при звільненні не отримала. Зазначала, що Святошинським районним судом м. Києва 9 квітня 2014 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2014 року за заявою відповідача судовий наказ скасовано у зв'язку з наявністю спору про право між сторонами щодо виплати заробітної плати. Також зазначала, що заборгованість із заробітної плати становить 61 845 грн. 95 коп., яку просила стягнути. Крім того, просила стягнути заборгованість із урахуванням індексу інфляції у розмірі 15 425 грн. 16 коп., 3% річних у розмірі 4 798 грн. 49 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з липня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 150 тис. грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ПП «ОСОБА_4» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у розмірі 82 069 грн. 60 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 150 тис. грн., а всього 232 069 грн. 60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 3 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі представник відповідача просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення незаконне, висновки суду не відповідають обставинам справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначив, що суд, задовольняючи позов, дійшов помилкового висновку, що з вини відповідача позивачу не було своєчасно виплачено заборгованість по заробітній платі в період роботи позивача. Також суд невірно оцінив показання свідка ОСОБА_4

Представники апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити , рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 3 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена.

28 квітня 2014 року ПП «ОСОБА_4» звернулося з заявою про скасування судового наказу, посилаючись на те, що ОСОБА_3 вчасно отримувала заробітну плату за період її роботи на підприємстві у встановленому законом порядку. Заробітна плата виплачувалась двічі на місяць. За кожну виплачену заробітну плату позивач проставляла свій підпис на відомостях. За таких обставин 16 червня 2014 року судовий наказ було скасовано.

При цьому ОСОБА_3 6 червня 2014 року звернулася до Святошинського РУГУ МВС України щодо підробки її підпису, невиплати заробітної плати, заволодіння даними грошовими коштами ПП «ОСОБА_4».

7 червня 2014 року Святошинським РУГУ МВС України в м. Києві було внесено відомості до ЄРДР та зареєстровано кримінальне провадження, у рамках якого ОСОБА_3 визнана потерпілою.

Висновком експерта почеркознавчої експертизи від 6 листопада 2014 року № 1406 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_3 у платіжних відомостях за травень 2013, квітень, червень 2012 року виконані не ОСОБА_3

Згідно із довідкою про середню заробітну плату (дохід) від 26 червня 2012 року №125 розмір заробітної плати з травня 2011 року по травень 2012 року складає 61 845 грн. 95 коп.( а.с.223)

Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Судом встановлено, що заборгованість підприємства перед позивачем на день звільнення по заробітній платі становила 61 845 грн 95 коп., яка в день звільнення не була виплачена позивачу, а тому судом першої інстанції вона правомірно стягнута з відповідача на користь позивача.

Апелянтом не надано доказів на підтвердження того, що розрахунок при звільненні позивача був з нею проведений.

Колегія суддів не приймає доводи представників відповідача про те, що заборгованість по заробітній платі при звільненні позивача не була їй виплачена, оскільки позивач була відсутня в день звільнення на роботі і не зверталася за отриманням коштів. Обов'язок провести повний розрахунок при звільненні працівника законодавцем покладено на роботодавця, крім того, як вбачається із трудової книжки позивачки, вона була видана ОСОБА_3 в день її звільнення , а тому підстав вважати, що позивач в день звільнення була відсутня на роботі, у суду немає.

Відповідно до ст.. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Доказів на спростування розміру заборгованості підприємства перед позивачем суду апелянтом не надано.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 розрахунок розміру середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру заробітної плати за останніх два місяці роботи , що передували звільненню на кількість відпрацьованих днів.

Суд першої інстанції, пославшись на Постанову за № 100, невірно розрахував не середньоденну, а середньомісячну заробітну плату.

Як вбачається із наданої довідки середньоденна заробітна плата позивача за травень та квітень 2012 року становила 5000+5000 = 10 000 грн : ( 20 + 21) робочих днів = 243, 9 грн .

По день постановлення рішення суду 18.05.2016 року затримка розрахунку відбулася за 2012 рік з 27 червня по 30 грудня 2012 року - 134 робочих дні, за 2013 рік - 258 днів, за 2014 рік 257 днів, за 2015 рік - 258 днів, 2016 рік - 94 дні, а всього 1001 день Х 243, 9 = 244 143 грн 90 коп.

Однак, оскільки вимоги позивача були заявлені щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах 150 000 грн, які вона не збільшувала і не ставила питання про стягнення коштів по день фактичного розрахунку, то суд задовольняє її вимоги в цій частині в розмірі 150 000 грн.

Щодо стягнення коштів на підставі ст.. 625 ЦПК України, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції повинно бути скасоване , а в задоволенні позову повинно бути відмовлено, так як до правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством, зокрема до трудових відносин, зазначена стаття не застосовується.

Оскільки суд частково задовольняє вимоги позивача, то пропорційно задоволеним вимогам стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 442 гривни.

Керуючись ст..ст.303. 307, 308 , 313-316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Приватного підприємства «ОСОБА_4» - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 березня 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ПП «Поспішиленко» на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за період з 23 травня 2011 року по травень 2012 року в розмірі 61 845 грн. 95 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150 000 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Приватного підприємства «ОСОБА_4» про стягнення інфляційних втрат і 3% річних відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «ОСОБА_4» на користь держави судовий збір в розмірі 2 442 гривни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 діб шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: