АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/4040/16 Головуючий 1-ї інстанції Токмакова А.П.
Справа № 2-615/1351/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Валківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на утримання спільного майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення витрат на утримання спільного майна.

В обґрунтування позову посилалась на те, що після смерті чоловіка ОСОБА_5 залишилась спадщина у вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1.

Спадщину отримала вона, як дружина померлого та його син ОСОБА_4, відповідач по справі, в розмірі по 1/8 частини даної квартири кожний, що підтверджується свідоцтвом на спадщину за законом від 10 грудня 2014 року.

На теперішній час співвласниками квартири є ОСОБА_2 на ? частини квартири, ОСОБА_6 на ? частини квартири, ОСОБА_4 на 3/8 частини та вона на 1/8 частини квартири.

До смерті ОСОБА_5Г всі витрати по утриманню квартири здійснював померлий, у тому числі і за відповідачів, проте зараз відповідачі так і не почали виконувати свої обов'язки.

Просила стягнути з відповідачів на її користь витрати за належні їм частині спірної квартири по сплаті за послуги теплопостачання та квартирну плату за період з 01 грудня 2013 року по 30 квітня 2015 року, а саме з ОСОБА_2 937,66 грн. та 374,24 грн.; з ОСОБА_3 937,66 грн. та 374,24 грн.; з ОСОБА_4 1 406,50 грн. та 561,36 грн. відповідно та сплачений судовий збір.

Відповідачі позов не визнали, зазначивши, що з вини позивача позбавлені можливості користуватись своєю власністю, не споживали комунальних послуг, а позивачка використовую квартиру на власний розсуд, не узгоджувала з ними витрати.

Рішенням Валківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 з 04.08.1998 року зареєстровано за ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/4 частині в рівних частинах, що підтверджується фотокопіями свідоцтва про право власності на житло № 229, виданого ВАТ «Першотравневий завод сільськогосподарських машин», та технічним паспорту (а.с.5-6).

12.11.2013 року помер один із співвласників квартири ОСОБА_5 спадщину після його смерті, яка складається з 1/4 частини однокімнатної квартири № 63, що знаходиться по вул. Орджонікідзе, 103, в м. Бердянську Запорізької області, прийняли його син ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НАВ 408574 від 10.12.2014 року, посвідченого держаним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_8 і зареєстрованого в реєстрі за № 1-639 (а.с.7-9).

Право власності зареєстроване в установленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с.10).

Частинами 1 та 2 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Судом першої інстанції правильно в рішенні зазначено, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. У разі розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню повноважень по володінню і користуванню спільним майном або не дійдуть згоди з питання про здійснення повноважень стосовно розпорядження спільним майном, то спір може бути вирішено судом.

По відношенню один одного співвласники зобов'язані погоджувати свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю й у зв'язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їхніх повноважень. Обов'язки співвласників можуть бути як активні так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, у якому визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не запропонована обов'язкова форма, тому вони можуть відбуватися в усній, письмовій чи нотаріальній формі.

Тобто зі змісту даної статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна повинні бути взаємно узгодженими, як наслідок вчинення одним співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно зазначив, що усі витрати понесені позивачкою ОСОБА_1 на утримання спільного майна здійснені з власної ініціативи і відшкодуванню не підлягають.

У відповідності до норми статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Під предметом позову розуміють матеріально-правову вимогу, яка подається в суд до відповідача відносно усунення допущеного відповідачем порушення суб'єктивного права позивача. Підставу ж позову складають вказані позивачем обставини, з якими позивач пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідношення, яке в цілому складає предмет позову.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. ч. 1 - 3 ст. 11 ЦК України).

Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок щодо відповідності заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача.

Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети, звернувшись до суду із відповідним позовом в деліктних правовідносинах (ст. 1166 ЦК України), проте позивачкою пред'явлено позов з підстав ст..ст. 358, 360 ЦК України.

З матеріалів справи, а саме позову вбачається, що між сторонами фактично існує спір щодо поділу та користування спірною квартирою.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 набула право власності на частку спірної квартири значно пізніше відповідачів, її частка у власності є також значно меншою ніж у відповідачів, вселилась позивачка у спірну квартиру та зареєструвалась у ній 14.02.2015 року після смерті спадкодавця без згоди відповідачів (а.с.12).

Відповідачі не проживають в квартирі й не користуються комунальними послугами.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної сумісної власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними зі спільним майном.

Позивачкою суду не надано доказів, що співвласники досягли та уклали угоду про порядок управління, збереження та утримання спільного майна, не узгодила дані витрати з відповідачами.

Відповідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, зокрема щодо необхідності витрат для утримання та збереження спільного майна; при цьому невикористання співвласником приміщення не є підставою невнесення плати - не є підставою для скасування оскаржуваного рішення від 29 березня 2016 року.

Фактично доводи апеляційної скарги щодо плати відповідача за комунальні послуги зводяться до переоцінки доказів на які послався суд першої інстанції, тому їх прийняти не можна.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції. Рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209,218,303,308,315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Валківського районного суду Харківської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: