АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4831/16 Справа № 202/4243/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С.Г. Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Григорченко Е.І., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря - Григор'євій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № МІ-01-11 від 18.01.2011 року у розмірі 59887,67 грн., яка складається з: 38116,44 грн. - заборгованість за кредитом, 16771,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5000 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у розмірі 598,88 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у позовних вимогах та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 січня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МІ-01-11, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 212806,07 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 22,00% на рік, з кінцевим терміном повернення 18 січня 2016 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 договорів поруки.

Відповідач ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість, станом на 26 вересня 2011 року, у розмірі 197473,48 грн., яка складається з: 175307,71 грн. - заборгованість за кредитом, 11370,17 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 439,72 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1000 грн. - штраф (фіксована частина), 9355,88 грн. - штраф (процентна складова).

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем ОСОБА_4 07 серпня 2012 року було передано банку автомобіль Renaylt Premium, який було продано банком за 157747,50 грн. та ці кошти було направлено на погашення заборгованості.

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 13 січня 2015 року, існує заборгованість у розмірі 66968,71 грн., яка складається з: 38116,44 грн. - заборгованість за кредитом, 16771,23 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 73153,02 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 1000 грн. - штраф (фіксована частина), 3141,31 грн. - штраф (процентна складова).

В апеляційній скарзі апелянт висловлює свою незгоду із зменшенням пені, відмовою у стягненні штрафів, та відмовою у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з поручителів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідачів штрафів (фіксованої частини та процентної складової), суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Зменшивши розмір неустойки (пені, штрафів) у заборгованості за вказаним кредитним договором до 5000 грн., суд першої інстанції виходив з положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки він значно перевищує розмір збитків банку.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія судів погоджується оскільки вони відповідають обставинам справи, положенням норм матеріального права та правовій позиції, що висловлена в постанові Верховного Суду, від 03.09.2014, № 6-100цс14, згідно якої ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема, передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч. 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Правовою позицією, що висловлена в постанові Верховного Суду, від 21.10.2015, № 6-2003цс15 визначено, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, як з поручителів, суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, зазначивши, що згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором почала виникати з лютого 2011 року. З даним позовом до суду банк звернувся у жовтні 2011 року. Строк дії кредитного договору закінчився 18 січня 2016 року, а тому відсутні правові підстави для стягнення з поручителів заборгованості за кредитом.

Вказані висновки колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають правовій позиції, що висловлена в постанові Верховного Суду, від 14.09.2016, № 6-1451цс16, а саме, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на встановлення в договорах поруки п'ятирічного строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав (п.11 договорів поруки). Однак банк помилково ототожнює поняття "звернення з вимогою" та "звернення з позовом", які в цивільному законодавстві мають різне значення та правові наслідки з огляду на те, що положеннями ч.4 ст.559 ЦК передбачено припинення поруки, якщо кредитор не пред'явив протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання саме вимоги до поручителя, а не позову, як помилково вважає позивач (постанова від 21 січня 2015 року у справі N 910/9381/14).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Право кредитора, в даному випадку, вимагати від боржника повернення кредиту, передбачене ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобов'язання боржником.

Згідно ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимогу до поручителя протягом одного року від дня укладання договору поруки.

В п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до правового висновку, що висловлений в постанові Верховного Суду, від 20.04.2016, № 6-2662цс15, строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, що визначені ст..309 ЦПК, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: