Справа № 347/518/16
Провадження № 22-ц/779/1698/2016
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Кобаківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Косівська районна державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 21 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3, Кобаківської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Косівська районна державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним.

Рішенням Косівського районного суду від 21 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4, внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому майно. 1 квітня 2014 року в приміщенні Кобаківської сільської ради вона підписала заяву про відмову від обов'язкової частки. Однак, при цьому секретарем сільської ради їй не було роз'яснено зміст такої заяви та не проінформовано про наслідки такої відмови. Остання підтвердила дану обставину у судовому засіданні. Вказувала, що будучи не компетентною в юридичних питаннях, не усвідомлюючи свої дії через хворобу, вона внаслідок помилки підписала відмову від обов'язкової частки у спадковому майні. Оскільки наведених обставин суд не врахував, тому безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Не надано судом належної оцінки і поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які підтвердили, що ОСОБА_3 наполягала на тому, щоб вона підписала якийсь документ у сільській раді.

На думку апелянта, необґрунтованим є і висновок суду щодо стягнення з неї 5 000,00 грн витрат на правову допомогу. На підтвердження цих витрат ОСОБА_3 не надано жодних доказів. Крім того, вона проживає одна, отримує пенсію за віком у розмірі 1 242,99 грн, тому такі витрати є для неї непосильними.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представники Кобаківської сільської ради та Косівської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися повторно будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи в їх відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалене у справі рішення відповідає зазначеним вимогам закону зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (чоловік позивача), унаслідок чого відкрилася спадщина на належне йому майно (а.с.17).

Як вбачається із матеріалів справи, 8 травня 2012 року ОСОБА_4 зробив заповітне розпорядження, відповідно до якого все своє майно заповів відповідачці ОСОБА_3 (а.с.8).

Згідно вимог ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

В силу ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч.ч.1,5,6).

З матеріалів справи видно, що 1 квітня 2014 року позивач через Кобаківську сільську раду подала до Косівської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від обов'язкової частки в спадковому майні, яке складається з 1/2 житлового будинку, загальною площею 42,7 кв.м., стайні,стодоли, вбиральні, криниці. За змістом цієї заяви позивач усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для неї істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших, за своєю волею відмовилась від одержання належної їй частки у спадковому майні. Зміст заяви нею прочитано та відповідає її волі. Справжність підпису ОСОБА_2 посвідчено секретарем виконкому Кобаківської сільської ради ОСОБА_8, її дієздатність перевірено (а.с.19).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилалась на те, що підписуючи заяву про відмову від обов'язкової частки вона через хворобу не усвідомлювала значення своїх дій та не була проінформована про наслідки таких дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Як передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Однак, на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надала належних і допустимих доказів.

Не підтверджує факт неспроможності ОСОБА_2 в момент підписання оскаржуваної заяви усвідомлювати значення своїх дій і довідка - виписка із амбулаторної картки №320/2 від 25.02.2016 року №25.

Аналогічно не містять фактичних даних, на підставі яких судом могло бути встановлено наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, і пояснення допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8

Відповідно посилання в апеляційній скарзі на їх пояснення не заслуговують на увагу.

Також надуманими є доводи апелянта щодо вчинення нею правочину під впливом помилки, правові наслідки якого передбачено положеннями ст. 229 ЦК України, оскільки з цих підстав позов нею не пред'являвся.

При цьому колегія суддів виходить з того, що підстава позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах. Тому підставами позову, які згідно ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

За таких обставин, виходячи із принципу диспозитивності та змагальності сторін, місцевий суд прийшов до правильного висновку про безпідставність позовних вимог та обґрунтовано з цих мотивів відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

Не встановлено колегією суддів порушення місцевим судом норм процесуального закону і при вирішенні питання судових витрат.

Згідно із п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. ст. 79, 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому законом не передбачено підстав звільнення від витрат на правову допомогу внаслідок матеріального становища сторони.

Враховуючи вищенаведене, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов також до правильного переконання про стягнення на користь відповідача понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Такі підтверджуються договором про надання правової допомоги від 4 квітня 2016 року (а.с.27), розрахунком гонорару, проведеного відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (а.с.77), квитанцією про отримання гонорару від 14 червня 2016 року (а.с.78).

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, іншого за змістом.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Косівського районного суду від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук