Справа № 352/2645/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1015/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Васильковського В.М., Девляшевського В.А.,

секретаря Мельник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, АК Банк «УкрСибБанк», треті особи ОСОБА_4, приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про внесення змін і доповнень до договору іпотеки, припинення іпотеки за договором іпотеки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, у звязку з його безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд може визнати недійсним договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 18.05.2009 зважаючи на ч. 4 ст. 639, 578, ч. 4 ст. 369 ЦК України, ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку». ОСОБА_2 зазначила, що не надавала ОСОБА_3 нотаріально посвідченої згоди на укладення Договору про внесення змін і доповнень до договору іпотеки, яким було значно збільшено термін дії зобовязання за іпотечним договором, що суперечить нормам чинного законодавства, проте нотаріус посвідчив цей правочин. Позивачка вважає, що оскільки договір іпотеки посвідчувався нотаріально за згодою апелянта, то й доповнення до договору повинні посвідчуватися нотаріально за згодою апелянта. ОСОБА_3 зазначає, що не могла дати таку згоду на майбутнє. Крім того, апелянт з посиланням на ч. 1 ст. 252 та ч. 1 ст. 253 ЦК України вказує, що в результаті визнання недійсним договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки є підстави для визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки. Так як термін дії зобовязання, забезпеченого іпотекою, було визначено до дати 26.03.2014, то на думку позивача строк дії іпотечного договору є саме до 26.03.2014. Також, апелянт вважає, твердження суду, що вона не могла не знати про внесення змін договору іпотеки, оскільки проживала з відповідачем на той час однією сімєю, є припущенням та нічим фактично не підтверджено.

Просить скасувати рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянтка в судове засідання не зявилася, про причини суд не повідомила.

Представники відповідача вимоги апеляційної скарги підтримали.

Заслухавши представників сторін, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити з наступних мотивів.

Згідно матеріалів справи, 27.03. 2007 між АКІ ОСОБА_6 «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про надання споживчого кредиту №1 НОМЕР_1, згідно якого банк зобовязувався надати, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в порядку і на умовах визначених у кредитному договорі. Згідно п.1.2.2. кредитного договору позичальник зобовязався повернути кредит в термін не пізніше 26 березня 2014 (а.с. 15-26, 152-163).

В забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором 27.03.2007 приватним нотаріусом Тисменицького міського нотаріального округу ОСОБА_5 було посвідчено договір іпотеки за реєстровим № Д-223. Відповідно до даного договору в іпотеку АКІ ОСОБА_6 «УкрСиббанк» ОСОБА_3 було передано домоволодіння, що знаходиться за адресою Івано-Франківська обл., Тисменицький район, смт. Лисець, вул. Костюка,18 (а.с. 6-9).

Заявою від 17.03.2007 позивач надала згоду на передачу в іпотеку своїм чоловіком ОСОБА_3 набутого за час спільного проживання однією сімєю майна, а також заявила, що такий правочин відповідає інтересам сімї. Дана заява посвідчена нотаріально (а.с. 10).

Додатковою угодою № 1 від 30.03.2009 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 27.03.2007 було внесено зміни до основного зобовязання, в тому числі і щодо кінцевого терміну повернення кредиту, а саме 26 березня 2024 року (а.с. 167-169).

Договором про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 18.05.2009 за реєстровим № 1098 були внесені зміни до п. 1.2.2 договору іпотеки щодо кінцевого терміну повернення кредиту, а саме 26 березня 2024 року. Всі інші умови договору іпотеки були залишені без змін (а.с. 11-12).

Згідно копії ОСОБА_7 про реєстрацію у Державному реєстрі іпотеки від 18.05.2009 було зареєстровано зміни щодо строку виконання зобовязання з 26.03.2014 на 26.03.2024 (а.с. 13).

Зі змісту листа приватного нотаріуса Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_5 від 09.03.2016 за № 82/01-16 вбачається, що жодних звернень до нотаріуса щодо зняття обтяження з нерухомого майна, переданого в іпотеку, не надходило (а.с. 176).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, враховуючи умови укладеного сторонами Договору іпотеки та Додаткових угод, які підписані сторона, а також факт пропуску позивачкою строку позовної давності, дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки відповідно до ст. 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Відсутність згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що висловлена у справі № 6-1568цс15. ОСОБА_3 давала згоду на передачу майна в іпотеку, а ОСОБА_6, укладаючи додаткову угоду, діяв в інтересах сім`ї.

Зважаючи на викладене, колегія судів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.М. Васильковський

ОСОБА_7