Справа №: 398/1124/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" вересня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 справу за позовом ОСОБА_2 до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_3 в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою : м.Олександрія, вул. Коцюбинського, 14. Позовні вимоги мотивовано тим, що 30 червня 1996 року помер її чоловік - ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок № 14 з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по вул.. Коцюбинського в м.Олександрія , Кіровоградської області. Спадщину вона прийняла , оскільки на час смерті чоловіка проживала разом з ним. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадкове майно , отримала відмову, оскільки спадкодавець за життя не зареєстрував право власності на спадковий будинок. У зв»язку з тим, що у позасудовому порядку не може оформити свої спадкові права , вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Підтвердила той факт, що позивач з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори не зверталась та будинок № 14 в м.Олександрія по вул.Коцюбинського, в експлуатацію не введений.

ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, надіслав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнає.

Представник Олександрійської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з»явився, причини неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення представника позивача , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 червня 1996 року помер чоловік позивача ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про одруження (а.с.8-9).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкові права щодо житлового будинку № 14, що розташований по вул. Коцюбинського в м.Олександрія Кіровоградської області.

Рішенням виконавчого комітету Олександрійської міської ради депутатів від 18.04.1961 року ОСОБА_4 було відведено під забудову земельну ділянку , що знаходиться за адресою вул. Коцюбинського, 14 в м.Олександрія.

Судом на підставі наявних в матеріалах справи документів (а.с. 22, зворотний бік ) встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у1965 році.

Документи, які б підтверджували введення житлового будинку, що знаходиться за адресою вул. Коцюбинського, 14 в м.Олександрія, в матеріалах справи відсутні та позивачем не надані.

Після смерті ОСОБА_4, позивач та ОСОБА_1 звернулись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але їм у цьому було відмовлено з тих підстав, що спадкодавець не зареєстрував за життя право власності на будинок (а.с. 26).

24 січня 2016 року ОСОБА_1 помер (а.с. 27).

Відповідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

З заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 до нотаріальної контори не зверталась.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Представнику позивача було роз»яснено обов»язок доказування та наслідки неподання доказів .

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК України РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом.

Відповідно до роз»яснень, що містяться в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року , норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з яким цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 548 ЦК України (в ред. 1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями . Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини.

Відповідно до ст. ч.1,2 ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року), визнається, що спадкоємець прийня вспадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом

шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 24.06.1983 року, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті ОСОБА_4 ,спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченомустаттями 529 - 535 ЦК Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власностіце врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

У 1965 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18.12.2013 року ).

Враховуючи, що позивачем та її представником не надано суду документів, які б підтверджували введення спірного будинку в експлуатацію, підстави вважати, що спадкодавець набув право власності за життя на спадкове майно відсутні.

Вимоги ж про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за позивачем прав та обов»вязків забудовника в порядку спадкування не заявлялись, тому суд розцінює позовні вимоги ОСОБА_2, як неналежний спосіб захисту.

Визнання ОСОБА_3 позивних вимог не може бути прийняте судом, оскільки це суперечить вимогам законодавства.

Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі суд залишає по фактично понесеним.

Керуючись ст. ст. 174, 209, 212- 215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання через Олександрійський міськрайонний суд апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А.Бугайченко