Провадження №22-ц/784/140/16
Справа №489/4714/15ц
Провадження № 22ц/784/140/16 Головуючий у 1-ї інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Богуславською О.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2015 року

за її позовом

до ОСОБА_4,

про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом і заяви про відмову від спадщини ,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 січня 2002 року на імя відповідачки, і заяви про відмову від спадщини, що була подана позивачкою до державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_6, померлого 22 червня 2001 року.

В обґрунтування позову зазначала, що відповідачка ОСОБА_4 є її рідною матірю, яка внаслідок відмови позивачки від спадщини успадкувала, після смерті свого колишнього чоловіка та її батька, частину житлового будинку та грошові кошти.

Оскільки на момент подачі нею заяви про відмову від спадщини та видачі на імя відповідачки свідоцтва про право на спадок, позивачці не було відомо про розірвання шлюбу між батьками, просила визнати зазначені свідоцтво і заяву недійсними з підстав, які передбачені ст. ст. 230, 1301 ЦК України, а саме внаслідок обману та відсутності у її матері права на спадкування, після смерті колишнього чоловіка.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 і ОСОБА_6 знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 9 вересня 1958 року, якій між ними розірвано 12.08.1981 року. У 1979 році подружжям проведено поділ майна, внаслідок чого за кожним з них за життя зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: місто Миколаїв, провулок 2-ій Баштанській,3.

В той же час, незважаючи на розірвання шлюбу, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 продовжували сумісне проживання разом зі спільною дитиною позивачкою ОСОБА_2, та вели спільне господарство.

Дані факти підтверджені показами свідків, допитаних у судових засіданнях, і не заперечувалися сторонами.

22 червня 2001 року ОСОБА_6 помер, та після його смерті до Другої Миколаївської держнотконтори звернулися із заявами сторони по справі: відповідачка ОСОБА_4 як дружина померлого із заявою про прийняття спадщини, а позивачка як дочка померлого із заявою про відмову від спадщини на користь матері.

16 січня 2002 року на імя відповідачки ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті чоловіка ОСОБА_6, на ? частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: місто Миколаїв, провулок 2-ій Баштанській,3, та на грошовий внесок, що знаходиться на відповідному рахунку в ММВ Ощадбанку.

Предявляючи позов про визнання недійсними вказаного свідоцтва та заяви, позивачка, посилалася на те, що за фактом замовчування відповідачкою обставин розірвання шлюбу зі спадкодавцем вона була введена в оману, що потягло за собою подачу нею відмови, яку вона в наступний час оскаржує.

У відповідності до статті 57 ЦК УРСР угода, яка укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин вимушений був вчинити на вкрай невигідних для себе умовах під впливом тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

За змістом статті 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом може відмовитися від спадщини протягом шості місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Отже, за нормами ЦК, якій діяв на час спірних правовідносин, не передбачено право спадкоємця скасувати свою заяву про відмову від спадщини з будь-яких підстав, а тому така відмова вважається безумовною, та її мотиви правового значення не мають.

Одночасно, позивачкою та її представником не надано і в судовому засіданні не добуто доказів того, що вона була введена в оману відповідачкою стосовно відсутності у останньої права на спадщину як дружини померлого. Навпаки, допитані у судовому засіданні свідки показали про знання позивачкою факту щодо розлучення її батьків.

За такого, висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для визнання недійсною заяви, поданою ОСОБА_2 про відмову від спадщини на користь матері, - є обґрунтованим.

При цьому, додаткове посилання суду на норми ЦК України, якими не регулюються правовідносини, що виникли між сторонами, не спростовують його правильні висновки щодо встановлених ним обставин.

Також не було підстав для застосування судом статті 1301 ЦК України як підстави для задоволення вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а такі доводи апелянта в апеляційної скарзі є помилковим тлумаченням законодавства.

Тому посилання місцевого суду на необхідність застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, відповідних правил ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини і кола спадкоємців за законом, є вірними.

Водночас, підстави для застосування статті 57 ЦК УРСР для визнання недійсним свідоцтва, в тому числі наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести позивачка, яка, на її думку, діяла під його впливом.

Разом з тим, наявність умислу у ОСОБА_4 щодо введення в оману позивача при отриманні свідоцтва, позивачкою ОСОБА_2 в судовому засіданні не доведено.

Твердження щодо введення в оману державного нотаріуса з боку відповідачки, не має правового значення для волевиявлення позивачки при подачі заяви про відмову від спадщини, та наслідків, які для неї наступили.

За таких обставин суд, зясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки відсутні підстави, передбачені статтями 57, 553 ЦК УРСР, для визнання недійсними заяви про відмову від спадщини та свідоцтва про право на спадок за законом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом дана невірна оцінка показанням свідків та письмовим доказам, є безпідставними, оскільки вони досліджені судом поряд з іншими доказами, а такі доводи апелянта стосуються їх переоцінки та не впливають на обґрунтовані висновки суду.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду, в скарзі відсутні посилання на докази, які суд не дослідив.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді