АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/4077/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником за довіреністю ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 4 715 000 грн. основного боргу, 1 320 200 грн. штрафу, 329404,11 грн. 3% річних та 3 518 909,53 грн. інфляційних втрат.

Вимоги обґрунтовує тим, що 08 листопада 2012 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти в сумі 4 715 000 грн., які зобов»язався повернути до 01 травня 2013 року, а у разі прострочення сплатити штраф у розмірі 47150 грн. за кожен місяць прострочення та кошти відповідно до ст.625 ЦК України.

Проте, позичальник умов договору не дотримався, суми позики не повернув, у зв»язку із чим позивач просить стягнути суму основного боргу, договірний штраф станом на 28 серпня 2015 року, 3% річних станом на 28 серпня 2015 року та інфляційні втрати станом на 01 серпня 2015 року.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_3 4 715 000 грн. основного боргу, 1 320 200 грн. штрафу, 329404,11 грн. 3% річних та 3 518 909,53 грн. інфляційних втрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на те, що справа була розглянута з порушенням норм матеріального та процесуального права, не залучені докази, які мають значення для вирішення справи.

Так, зазначає, що судом відмовлено у долучені договорів позики та іпотеки від 22 листопада 2011 року, якими спростовується отримання відповідачем коштів за договором від 08 листопада 2012 року. Зазначене пояснює тим, що договір позики від 08 листопада 2012 року не є самостійним договором, він є додатковою угодою до договору позики від 22 листопада 2011 року, і цим договором сторони фактично домовились про продовження строку виконання зобов»язання, який закінчувався у травні 2012 року.

Також зазначає, що договір позики від 08 листопада 2012 року є удаваним правочином, оскільки фактично приховує додаткову угоду до договору від 22 листопада 2011 року. Вказує, що попередні правовідносини сторін з приводу надання позик, мали нотаріальне посвідчення та забезпечувались заставою, проте договір від 08 листопада 2012 року не був нотаріально посвідченим, і сума позики була значно вищою ніж та, надання якої оформлювалось нотаріально.

Також посилається, що стягнення передбаченого договором штрафу не ґрунтується на нормах закону, який визначає, що штраф є разовим платежем і він не може бути стягнутий за весь період прострочення.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 08 листопада 2012 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти в сумі 4 715 000 грн., які зобов»язався повернути до 01 травня 2013 року, а у разі прострочення сплатити штраф у розмірі 47150 грн. за кожен місяць прострочення та кошти відповідно до ст.625 ЦК України.

Нотаріально посвідченою заявою від 08 листопада 2012 року ОСОБА_3 підтвердив, що він отримав від ОСОБА_4 4 715 000 грн. відповідно до договору позики від 08 листопада 2012 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли зобов»язальні правовідносини, що врегульовані ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, боржник своє зобов»язання не виконав, у зв»язку із чим із нього підлягає стягненню сума невиконаного зобов»язання, передбачений договором штраф, 3% річних та інфляційні втрати відповідно до ст.625 ЦК України.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, відповідають вимогам закону та доводами апеляційної скаргу не спростовуються.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей..

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до п.2 договору позики від 08 листопада 2012 року грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Факт одержання грошей також підтверджується даними нотаріально посвідченої заяви позичальника.

Відповідно до п.10 цього договору зазначено, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Відтак, вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив правовідносини, що виникли між сторонами, та застосував відповідні норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги і тій частині, що договір позики від 08 листопада 2012 року є удаваним правочином, оскільки фактично приховує додаткову угоду до договору від 22 листопада 2011 року, відхиляються колегією суддів, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та ґрунтуються на припущеннях.

Як убачається з доданих до апеляційної скарги документів, 22 листопада 2011 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримано 1 574 501,12 грн., які він зобов»язався повернути двома частинами до 23 та 24 травня 2012 року. Виконання зобов»язання забезпечено іпотекою.

08 листопада 2012 року позикодавцем складено вимогу, у якій він просить в строк до 22 листопада 2012 року повернути йому 1 574 501,12 грн. Позичальник із вказаною вимогою ознайомлений 08 листопада 2012 року, про що склав відповідну розписку.

Як убачається з п.11 договору позики від 22 листопада 2011 року за згодою сторін зміни і доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально.

Згідно із ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчиняється для приховування виникнення реальних правовідносин. Сам факт укладення удаваного правочину означає, що всі сторони такого правочину діяли за взаємним попереднім погодженням та здійсненим волевиявленням для приховування іншого правочину.

Проте вимог про визнання правочину удаваним в суді першої інстанції заявлено не було, а самі по собі примірники іншого договору позики та договору іпотеки не дають підстав для такого висновку. Натомість зміст договору позики від 08 листопада 2012 року та нотаріально посвідчена заява від цієї ж дати підтверджують як факт укладення між сторонами саме договору позики із визначеними умовами, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Доводи апеляційної скарги в частині безпідставного застосування визначеного у договорі фіксованого штрафу за весь період прострочення, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із змістом цієї статті розмір штрафу визначається у вигляді відсоткового значення від суми невиконаного зобов»язання. Згідно із змістом ст.1050 ЦК України за порушення грошового зобов»язання позичальник повинен сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Умова договору позики містить обов»язок позичальника сплатити штраф у фіксованому розмірі за кожен місяць прострочення.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом вказаних норм сторони вправі визначити умови своїх прав і обов»язків згідно із видом правовідносин та так само відступити від них на свій власний ризик.

Визначений у договорі штраф за своєю юридичною природою є неустойкою, яка має на меті спонукати позичальника утриматися від порушення зобов»язання.

Визначення неустойки у фіксованому розмірі за кожен місяць прострочення вимогам закону не суперечить, при цьому ч.2 ст.551 ЦК України визначено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відтак, умова договору про обов»язок позичальника сплатити неустойку у фіксованому розмірі за кожен місяць прострочення є частиною договору, яку сторони погодили та визнали, а отже така умова презумується як правомірна (ст.204 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником за довіреністю ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов