27 вересня 2016 року
Волноваський районний суд, Донецької області
у складі: головуючого: судді Мохова Є.І.
при секретарі Бридня О.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту смерті та факту постійного проживання спадкодавця разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання правочину дійсним та визнання права власності на спадщину за законом,
Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту смерті та факту постійного проживання спадкодавця разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, визнання правочину дійсним та визнання права власності на спадщину за законом Свої доводи мотивує тим, що 08 грудня 2014 року померла його мати ОСОБА_4 Після її смерті лишилась спадщина у вигляді квартири номер 17 в будинку 6 по вулиці Армавірська у місті Донецьку, та земельної ділянки по вулиці Магістральна, № 33, у місті Волноваха, Донецької області. На час відкриття спадщини він проживав разом із спадкодавцем однією сімєю, оскільки у звязку з похилим віком мати потребувала догляду та піклування, спадщину він прийняв відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, як спадкоємець, якій постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оформити своє право на спадщину через нотаріуса не може, оскільки за життя спадкодавець не встигла нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки та отримати свідоцтво про право власності на неї, реєстрація його місця проживання відмінна від реєстрації місця проживання спадкодавця. Під час купівлі квартири спадкодавець знаходилась у шлюбі з його батьком ОСОБА_5, який є спадкоємцем першої черги та який помер 20 липня 2015 року у м.Донецьку. В звязку з проведенням АТО він не має можливості зареєструвати факт смерті батька в установленому законом порядку, встановлення цього факту має значення для реалізації його прав на спадщину.
Позивач в судове засідання не зявився, своєю заявою просить справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не зявилася, про причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідачів.
За письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
У відповідності до вимог частини 2 статті 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
З договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року, реєстровий номер 1790, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6, вбачається, що 29.10.2013 року ОСОБА_4, за згодою її чоловіка ОСОБА_5, купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.15).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.10.2013 року № 11759018, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, яка складається із двох житлових кімнат, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. (а.с.10,11).
З свідоцтва про смерть серія I-НО № 798605, виданого відділом ДРАЦС Пролетарського районного управління юстиції у м.Донецьку, спадкодавець ОСОБА_4 померла 08.12.2014 року, про що 09.12.2014 року складено відповідний актовий запис № 1019 (а.с.13).
Відповідно до довідки про смерть від 13.08.2015 року № 2777, виданої Донецьким бюро судово-медичної експертизи, ОСОБА_5 помер 20.07.2015 року, причина смерті не встановлена в звязку з гнильними змінами трупу (а.с.21).
Відповідно до свідоцтва про народження серія VII-VР № 0152565, виданого 30.05.1966 року бюро ЗАГС Пролетарської райради у м.Донецьку, вбачається, що ОСОБА_4 є матірю позивача ОСОБА_1, а ОСОБА_5 його батько ( а.с.14).
З листа приватного нотаріуса Волноваського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про надання інформації вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі оригіналу правовстановлюючого документа на обєкти спадщини та відомостей про сумісне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. В звязку із їх відсутністю рекомендовано звернутися до суду (а.с.20).
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб-спадкоємців. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, право на спадкування за законом, як зазначено у ст.1223 ЦК України, одержують спадкоємці з першої по пяту чергу.
Статтею 1261 ЦК України передбачена перша черга спадкоємців за законом, до яких віднесено дітей спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно частини 1 та 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Таким чином, право на спадкування по закону виникло у позивача, як сина померлої.
Положеннями статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
З огляду на викладене, відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
До спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ч.1 ст.61 ЦК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Оскільки обставини, зазначені позивачем у позовній заяві, відповідачі визнали, суд вважає доведеним факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини смерті спадкодавця.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи позивача в частині його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини у вигляді квартири є обґрунтованими, позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Також підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення факту смерті ОСОБА_5, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 257-1 ЦПК України (якою доповнено цей Кодекс Законом України від 04.02.2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України»), заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року розяснено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.
Встановлення даного факту має юридичне значення для реалізації права позивача на спадщину. Лікарське свідоцтво про смерть, видане установою, що знаходиться на тимчасово окупованій території, у відповідності зі ст.9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є недійсним та не створює правових наслідків, тобто, для проведення державної реєстрації смерті існують об'єктивні перешкоди.
Позивачем також заявлено вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом на присадибну земельну ділянку, посилаючись на договір про наміри.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, у тому числі з правовідносин.
Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до приписів ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації
Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки спадкодавець не виконав вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу та державну реєстрацію права власності, державна реєстрація його права на нерухоме майно відповідно до приписів ч.1 ст.182 та ч.4 ст.334 ЦК України не відбулася, оригінал договору суду не надано, відповідно, спадкодавець не набув права власності на це майно, воно не входить до складу спадщини, тому суд вважає, що вимога про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування є необґрунтованою, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
На підставі ст.ст. 182 ч.1, 220 ч.2, 328, 334 ч.4, 657, 1216, 1217, 1218, 1261, 1268, ЦК України, статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 8, 10, 11, 14, 210, 212, 213, 215, 224-226, 257-1 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту смерті та факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання правочину дійсним та визнання права власності на спадщину за законом - задовольнити частково.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із спадкодавцем ОСОБА_4, на час її смерті 08 грудня 2014 року за адресою АДРЕСА_3.
Встановити факт смерті ОСОБА_5, який народився 23.12.1942 року у м.Міас Челябінської області РФ, що настала 20 липня 2015 року у місті Донецьку Донецької області, причина смерті не встановлена у звязку з гнильними змінами трупу.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.
Оригінал рішення знаходиться у справі №_2-о/221/949/2016 та зберігається у архіві Волноваського районного суду.
Рішення в частині встановлення факту смерті підлягає негайному виконанню.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарг рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Волноваський районний суд Донецької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив Волноваським районним судом Донецької області, за письмовою заявою відповідача, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Є.І.Мохов