Номер провадження: 22-ц/785/6791/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- ОСОБА_2

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 4-6), в якому просила стягнути з відповідачки на її користь кошти в розмірі 50 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 24.03.2016 року еквівалентно 1 300 750 гривень.

Свої позовні вимоги позивачка, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовувала тим, що 27.12.2007 року між нею та відповідачкою укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала у позику від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50 000 доларів США для потреб своєї сімї, а саме для придбання квартири, строком до січня 2014 року. Вказані грошові кошти надавалися ОСОБА_4 без нарахування будь-яких відсотків за їх користування та остання зобовязалася повернути кошти їй на протязі 6 років, а саме в строк до січня 2014 року.

В березні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 просила відстрочити їй на один рік повернення грошових коштів в строк до січня 2015 року, про що також склала розписку. Із вказаним проханням ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_3 погодилася.

Однак, станом на березень 2016 року, ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, позивачці ОСОБА_3 не повернула, у звязку із чим вона звернулася з позовом до суду.

Як зазначено в рішенні суду, в судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи у її відсутність (а. с. 17), відповідачка звернулася до суду з письмовою заявою про визнання позовних вимог та про розгляд справи у її відсутність (а. с. 16).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року, в якій просить скасувати рішення суду від 17.06.2016 року, винести нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення суду.

Відповідачкою рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала апеляційну скаргу. Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є зокрема: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, щовідповідно до письмової розписки, 27.12.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 50 000 доларів США для потреб своєї сімї, а саме для придбання квартири, строком до січня 2014 року (а. с. 7).

В березні 2014 року відповідачка ОСОБА_4 просила відстрочити їй на один рік повернення грошових коштів в строк до січня 2015 року, про що також склала розписку. Із вказаним проханням ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_3 погодилася (а. с. 7).

В строк, зазначений в розписці, відповідачка ОСОБА_4 вищевказану суму не повернула, причину невиконання зобовязання не повідомила.

Судом встановлено, що суду не надані належні та допустимі докази того що, між сторонами було укладено договір позики, про що свідчить оригінал розписки.

Судом встановлено, що позивачка не надала суду письмових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог.

За таких обставин, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 530, 545, 625, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_3

Однак, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції дійшов таких висновків з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.12.2007 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала в позику від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США для потреб своєї сімї, а саме для придбання квартири, які зобовязалася повернути на протязі шести років та в подальшому за згодою ОСОБА_3 зобовязалася повернути борг в січні 2015 року, на підтвердження чого позивачкою надано суду копію розписки (а. с. 7), проти якої не заперечувала відповідачка, звернувшись до суду з заявою (а. с. 16), в якій підтримала позовну заяву в повному обсязі та не заперечувала проти винесення рішення на користь позивачки.

Відповідачкою борг позивачці не повернуто, докази протилежного в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Вказані обставини встановлені також судом першої інстанції відповідно до оскаржуваного рішення суду.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За таких обставин, судова колегія вважає, що позовні вимоги позивачки обгрунтовані та підлягають задоволенню.

З висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачкою на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду оригінал розписки, з посиланням на ст. 64 ЦПК України, судова колегія не погоджується.

Оскільки, відповідно до ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Проте, як вказано вище, відповідачка не заперечувала проти наданої позивачкою копії боргової розписки та не вимагала надання позивачкою її оригіналу, звернувшись до суду з заявою (а. с. 16), в якій підтримала позовну заяву в повному обсязі та не заперечувала проти винесення рішення на користь позивачки.

Тобто, відповідачка визнала позовні вимоги.

Крім того, позивачкою до апеляційної скарги додано оригінал боргової розписки (а. с. 40), який досліджено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, на підставі наведеного, судова колегія погоджується з апеляційною скаргою та вважає, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 50 000 дол. США, що еквівалентно 1 300 750 грн. по курсу НБУ станом на 24.03.2016 року.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи, що ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору як інвалід 2-ї групи, з ОСОБА_4 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 14 469 грн. за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17.06.2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 50 000 дол. США, що еквівалентно 1 300 750 грн. по курсу НБУ станом на 24.03.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 14 469 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

ОСОБА_5

ОСОБА_2