№ 201/4417/16-ц
провадження 4-с/201/41/2016
УХВАЛА

18 серпня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, заінтересовані особи головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 і Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» на дії державного виконавця, про визнання дій та бездіяльності, рішень державного виконавця протиправними і необгрунтованими, -

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2010 року ПАТ КБ «Надра Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ТОВ УФА «Верус» про стягнення заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2010 року позовну заяву задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/558-МК від 23 листопада 2007 року 2 259 680.84 грн.; стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/558-МК від 23 листопада 2007 року 200.00 грн., у рахунок повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн., а разом 320.00 грн., а також стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 1 700.00 грн.. ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем мешкання боржників, було відкрито виконавче провадження, яке виконується.

ОСОБА_1 20 березня 2016 року звернулася до суду зі скаргою на протиправні дії, бездіяльність та рішення державного виконавця у вказаному виконавчому провадженні. В обґрунтування вимог скарги заявник та його представник посилалися на те, що головний державний виконавець ВДВС Апостолівського РУЮ у Дніпропетровській області Пожидаєвої-Чистик Н.В. не виконала вимог ч. 5 ст. 58 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки підчас примусового виконання виконавчого листа № 2-9157/2010, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 21 березня 2011 року і не забезпечила відновлення прав скаржника після визнання 03 квітня 2014 Апостолівським райсудом Дніпропетровської області недійсним прилюдних торгів та аукціону щодо реалізації 28 травня 2013 року арештованого майна; отже необхідно зобовязати цього головного державного виконавця ВДВС Апостолівського РУЮ у Дніпропетровській області Пожидаєву-Чистик Н.В. виконати повторну оцінку арештованого майна виробничого комплексу маслозавод, що належить скаржнику та визнати неправомірними дії цього головного державного виконавця., яка не виконала вимог ч. 5 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки підчас примусового виконання виконавчого листа № 2-9157/2010, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 21 березня 2011 року держвиконавець безпідставно виставив на електронні торги СЕТАМ лот № 121174 вартість якого значно нижче виробничого комплексу маслозавод, зараз необхідно зупинити реалізацію виставленого на ці електронні торги СЕТАМ лот № 121174. Державний виконавець також не повідомив заявника своєчасно про відкриття виконавчого провадження, не розяснив йому його права, не надав можливості виконати рішення в добровільному порядку, а потім і взагалі наклав арешт на його майно; вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3, яка не виконала вимоги ст. ст. 58, 59 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки передала арештоване майно на зберігання стягувачу без надання заявниці копії акту опису, крім того, спричинила умови, за яких стало неможливим відновлення прав заявниці та законних інтересів в результаті визнання торгів недійсними, оскільки до теперішнього часу не провела оцінки арештованого майна для повторних торгів, як і не повернула його заявниці та інш., задовольнивши скаргу в повному обсязі..

Головний державний виконавець ВДВС Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області та керівник цього відділу, представник ПАТ КБ «Надра Банк» в судовому засіданні не погодилися зі скаргою, пояснивши, що строк предявлення виконавчого листа не було пропущено, порушень закону з боку державного виконавця не було та винесені ним постанови про відкриття провадження, арешт майна і інш. є правомірними. Заявник добровільно не виконав вимоги державного виконавця і рішення суду. На письмові звернення заявника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні погодився з вимогами скарги і викладеними в ній обставинами, вважає їх правомірними і просив задовольнити скаргу в повному обсязі.

Представник ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, не заперечував проти розгляду скарги за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 386 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника заявника, представників заінтересованих осіб, зясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до п. 1 положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 30 грудня 1997 року N 1396/97, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство юстиції України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо забезпечення реалізації державної правової політики. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2010 року позовну заяву задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/558-МК від 23 листопада 2007 року 2 259 680.84 грн.; стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/558-МК від 23 листопада 2007 року 200.00 грн., у рахунок повернення витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн., а разом 320.00 грн., а також стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 1 700.00 грн.. ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; рішення набрало законної сили, по справі були видані виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем мешкання боржників, було відкрито виконавче провадження, яке виконується.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення її прав чи свобод.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження. якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути предявлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Судом зясовано, що в провадженні головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 перебувало виконавче провадження № 33338224, яке було відкрито постановою від 10 липня 2012 року щодо виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі № 2-9157/2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у сумі 2 259 680.84 грн. Одночасно з відкриттям провадження був накладений арешт на певне майно боржника; складений опис арештованого майна та майно, що становить предмет іпотеки передано на відповідальне зберігання стягувачу. Відповідні документи були отримані ОСОБА_1 поштою у липні 2012 року.

Через неналежне виконання вказаного рішення суду були призначені і проведені прилюдні торги, кошти від яких повинні були йти на погашення вказаного боргу. ОСОБА_1 не погодилася з результатами вказаних торгів і оскаржила їх до суду.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2014, яке було залишено без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанцій, було визнано недійсними прилюдні торги вказаного майна, аукціон, протоколи про проведення прилюдних торгів, акти про проведення прилюдних торгів. В іншій частині позовних вимог щодо застосування реституції не були задоволені. Але дане рішення не стосувалось дій державного виконавця.

Відповідно до статті 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Положеннями ст. 385 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

З матеріалів скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує дії, які взагалі до компетенції державного виконавця не відносяться. У разі, якщо заявник вважає, що діями останнього їй було заподіяно шкоду, або неповернуте чи знищено майно, вона має право звернутися до суду з відповідною заявою в порядку позовного провадження. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що позивач було добре обізнана про оцінку спірного майна, про що заявила в судовому засіданні, яку, як і акти щодо передачі майна взагалі не оспорювала.

Крім того, оскаржувані документи відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області заявниця отримала у липні 2012 року, а до суду з даною скаргою звернулась в жовтні 2015 року (перша скарга), тобто не через 10 днів, а більше ніж через три роки, при цьому причиною пропуску зазначає те, що строки здійснення виконавцем певної дії прямо передбачені законом, але строки її вчинення не зазначені, тому бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час суд приходить до висновку щодо відсутності поважної причини пропуску строків звернення до суду з даною скаргою.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що сторонами виконавчого провадження на теперішній час постанову про відкриття виконавчого провадження отримано і не оскаржено, про постанови про арешт і передачу майна з протоколом повідомлено і також їх не оскаржено в передбаченому законом порядку, рішення суду не виконане і борг не повернуто. У звязку з тим, що стягувач у своїй заяві про відкриття виконавчого провадження просив накласти арешт на рухоме та нерухоме майно боржника з метою забезпечення виконання судового рішення, державним виконавцем, керуючись ст. ст. 25, 57 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах вказаної у виконавчому листі суми.

Стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження» (початок примусового виконання рішень), врегульовує і правовідносини, на які скаржиться боржник (про добровільне виконання рішення суду). Так у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Проте боржник не скористався наданими йому законом правами. Більше того, станом на час подання скарги до суду жодних дій спрямованих на виконання судового рішення не здійснив.

Крім того, арешт майна боржника, відповідно до п. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» застосовується для забезпечення реального виконання рішення, тобто як захід забезпечення, спонукання боржника до виконання рішення суду. Отже, жодні доводи та посилання боржника у своїй скарзі не відповідають дійсності та не мають під собою будь-якого правового підґрунтя.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Відповідності до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» та ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень судів та інших органів і (посадових осіб) в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства Юстиції України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобовязань за рішенням.

Згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. У разі необхідності перевірки інформації щодо наявності боржника чи його майна або його місця роботи на території, на яка не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець може своєю мотивованою постановою, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, доручити проведення перевірки вказаної інформації відповідному відділу державної виконавчої служби.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається в десятиденний термін з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В пункті 6 ОСОБА_4 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-152/0/4-13 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» передбачено, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення до суду зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби та їх посадових осіб, який судам і потрібно враховувати, а не загальний строк, визначений статтею 385 ЦПК України. А тому десятиденний строк обчислюється з моменту одержання заявником копії відповідної постанови, в тому числі і про закінчення виконавчого провадження (стаття 49).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями. встановленими статтею 386 ЦПК України. Статтею 386 ЦПК України визначено вичерпний перелік осіб, за участю яких суд розглядає скаргу, а саме: за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржують ся, присутність інших учасників виконавчого провадження законом не передбачена, в звязку з чим суд не має правових підстав для залишення скарги без розгляду або повернення її заявнику через не залучення до розгляду скарги інших учасників виконавчого провадження.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. З Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, в тому числі, такі виконавчі документи виконавчі листи судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на і території України.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки предявлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі головним державним виконавцем зроблене все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей державний виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність, а начальник вказаного відділу здійснював відповідний контроль за цим.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника і його представника на скарзі, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні скарги на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 і Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про визнання дій та бездіяльності, рішень державного виконавця протиправними і необґрунтованими відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 27, 31, 32, 45, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 383 388, 210, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні скарги на дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, заінтересовані особи Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 і Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» про визнання дій та бездіяльності, рішень державного виконавця протиправними і необґрунтованими відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 5 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -