Провадження № 2/761/1226/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гуменюк А.І.

при секретарі Бешировій Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві заяву про визнання мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 29 липня 2015 року звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна.

Просить суд ухвалити судове рішення, яким визнати за нею право власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що між нею та Відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого передбачено, що у разі неповернення Відповідачем позичених коштів у визначений правочином строк, вона має право стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на частину спірного об'єкта нерухомого майна, яке перебуває у власності Відповідача.

У судовому засіданні сторони, в особі своїх представників, подали заяву про визнання судом мирової угоди, за умовами якої Відповідач передає у власність Позивачеві вказану частину об'єкту нерухомого майна, яким у подальшому Позивач володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд, у зв'язку з чим право власності Відповідача на вказане майно втрачається та просили провадження у справі закрити.

Розглянувши вказану заяву, суд знаходить її такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Як вбачається із матеріалів справи, 20 липня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого Позивач передала Відповідачу кошти у розмірі 250 000 грн. зі строком їх повернення до 20 липня 2015 року. Пунктом 8 вказаного правочину передбачено, що у разі коли позичальник не поверне гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість у примусовому порядку шляхом визнання права власності на 2/5 частини квартири АДРЕСА_1, яка належить позичальнику на праві власності.

За змістом статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Крім того, за змістом частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на викладене, оскільки, згідно умов договору, укладеного між сторонами, Відповідач зобов'язаний повернути Позивачеві кошти у розмірі 250 000 грн., суд приходить до висновку, що підстави для визнання судом мирової угоди відсутні, оскільки зазначена мирова угода є такою, що порушує вимоги Закону, оскільки застереження у договорі позики про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна у разі невиконання умов договору позики суперечить вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України.

За таких обставин, вивчивши умови мирової угоди, суд приходить до висновку, що підстави для визнання її судом відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтею 175 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви про визнання мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину об'єкту нерухомого майна - в і д м о в и т и.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ :