АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/2038/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/421/16 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Панькевич Т.І. Романської К.М.,

з участю сторін - відповідача ОСОБА_1 і його

представника адвоката ОСОБА_2, позивача

ОСОБА_3 і її представника адвоката Сідорово І.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення в жиле приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідач більше року без поважних причин не проживає у будинку, що належить їм на праві власності.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні вказаним будинком з підстав, що з 2013 року відповідач ОСОБА_3 не допускає його до будинку.

Рішенням Кременецького районного суду від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, невірною оцінкою доказів та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вселивши його у спірний житловий будинок.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і його представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_3 протягом останніх років створювала умови, які унеможливлювали проживання у даному будинку, неодноразово викидала його речі в гараж та не допускала до користуванням житловим будинком. Також, додатково пояснив, що після того, як позивач викинула в зимовий період 2013 року його особисті речі з будинку, забравши ключі від вхідних дверей, він з приводу неправомірних дій позивача спочатку звернувся в міліцію, а отримавши відповідь з міліції про необхідність звернення до суду звернувся з відповідним позовом про усунення перешкод в користуванні будинком до Кременецького районного суду. Через деякий час після того, як його позов був прийнятий судом, з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням звернулися ОСОБА_5 і ОСОБА_3, у зв'язку з чим попередній позов за його заявою було залишено без розгляду, а подано аналогічний зустрічний позов про усунення перешкод у даній справі.

Позивачі ОСОБА_3 і її представник адвокат Сідорова І.А. відносно апеляційної скарги заперечили. Вважають рішення суду законним та обґрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Позивач ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Кременецького районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, ОСОБА_3 і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач без поважних причин більше трьох років не проживає в будинку, належному на праві власності позивачам, а факт створення перешкод останніми в користуванні будинком відповідачу не доведено.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин справи, суперечать нормам матеріального права.

Так, судом встановлено, що позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_5 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 кожному з них належить по 1/2 частині будинку (а.с.6-8).

З 03.11.1979 року позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1, який рішенням Кременецького районного суду від 06.10.2014 року розірвано (а.с.9).

Сторони зареєстровані в житловому будинку з господарсько - побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

З акту обстеження житлово - побутових умов проживання від 09.09.2014 року вбачається, що в житловому будинку з господарсько - побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_1, однак, з грудня 2012 року за даною адресою не проживає. Фактично проживає в с.Жолоби Кременецького району Тернопільської області (а.с.13).

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлі разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до ст.156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п.39 своєї постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст.405 ЦК.

За положеннями ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечуючи відносно позову про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, ОСОБА_1 стверджував, що з 2013 року позивачем чиняться йому перешкоди в користуванні житловим будинком (вона в зимовий період викинула його речі з будинку й забрала ключ від вхідних дверей, який завжди знаходився в обумовленому ними раніше місці), що було підставою для відповідних звернень за захистом порушеного права.

Разом з тим, всупереч вимог ст.213, 214 ЦПК України суд першої інстанції належним чином не перевірив заперечень відповідача, не роз'яснив йому права на подання належних і допустимих доказів на підтвердження таких заперечень, обмежившись при ухваленні рішення показаннями свідків на стороні позивача та безпідставно не взявши до уваги показання свідків на стороні відповідача, тим самим надавши перевагу одним доказам над іншими.

Так, на підтвердження заперечень відповідача, в ході розгляду справи апеляційним судом встановлено, що 27.08.2013 році з приводу неправомірних дій позивача, пов'язаних з тим, що дружина ОСОБА_6 не допускає його до будинку відповідач ОСОБА_1 звертався в Кременецький райвідділ міліції. При цьому, як вбачається з відповіді начальника Кременецького РВ УМВС України в Тернопільській області від 09.09.2013 року за № 9737 між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 протягом тривалого часу існують неприязні відносини, ОСОБА_3 відмовлляється проживати з ОСОБА_1 у будинку без відповідного рішення суду про розподіл майна. У зв'язку з цим йому було рекомендовано звернутися до суду з цивільним позовом.

Крім цього, з оглянутої судом апеляційної інстанції цивільної справи № 601/1540/14-ц (провадж. № 2/601/652/2014) вбачається, що після отримання відповіді з міліції вже у липні 2014 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного права з позовом до відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення. Даний позов знаходився на розгляді Кременецького районного суду протягом трьох місяців, про що ОСОБА_3 було відомо (справа № 601/1540/14-ц, а.с.16-17, 20-22, 24).

Разом з тим, через два місяці після подання ОСОБА_1 позову про усунення перешкод та вселення, а саме 22.09.2014 року з даним позовом (про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням) звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с.2-3).

Як пояснив позивач ОСОБА_1, після того, як йому було роз'яснено, що обидві справи повинні розглядатися в одному провадженні, ним за заявою первинний позов про усунення перешкод в користуванні житловим будинком було залишено без розгляду та подано аналогічний зустрічний позов у даній справі. Враховуючи те, що пояснення відповідача узгоджуються з датами постановлення ухвали про залишення без розгляду його первісного позову в справі № 601/1540/14-ц, що мало місце 20.10.2014 року та подання зустрічного позову у даній справі, що мало місце 14.11.2014 року, твердження представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 з приводу того, що ОСОБА_1 за захистом порушеного права звернувся після закінчення встановленого ст.405 ЦК України річного строку непроживання в будинку, а звернення її довірительки було першим не заслуговують на увагу. Крім цього, колегія суддів звертає увагу представника позивача на те, що звернення ОСОБА_1 за захистом порушеного права до суду мало місце в межах загального строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, який для даної категорії позову складає три роки, а не рік.

З врахуванням підтверджених документально фактів звернень відповідача до правоохоронних органів та суду за захистом порушеного права, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, безпідставно не взяв до уваги, як доказ того, що позивачем чиняться перешкоди в користуванні відповідачем спірним будинком, показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які повністю узгоджуються з вищезгаданими письмовими доказами, та надав перевагу показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та акту обстеження житлово-побутових умов, в якому констатовано лише факт непроживання відповідача у спірному будинку без зазначення причин такого непроживання.

На думку колегії суддів, самі по собі відомості в акті від 09.09.2014 року (а.с.13) про факт непроживання ОСОБА_1 у спірному будинку з грудня 2012 року без зазначення причин такого непроживання не можуть бути належним доказом того, що відповідач за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання не проживає без поважних причин.

Що стосується показань свідків зі сторони позивача, то з врахуванням того, що такі суперечать вищезгаданим письмовим доказам, які в сукупності з показаннями свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 свідчать про те, що починаючи з 2013 року позивачем чиняться перешкоди в користуванні будинком відповідачу, колегія суддів до уваги їх не приймає.

Посилання позивача і її представника на те, що відповідач не брав участі в ремонті даху будинку після пошкодження його грозою влітку 2012 року, не дає коштів на оплату комунальних послуг, як на докази непроживання без поважних причин, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі не свідчать про факт непроживання ОСОБА_1 у будинку без поважних причин, а дані твердження позивачів спростовуються дослідженими в ході апеляційного розгляду справи письмовими доказами, про які згадувалось вище.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що причини непроживання відповідача у спірному будинку є неповажними, і як наслідок - про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання його таким, що втратив право на користування даним будинком та недоведеність зустрічних позовних вимог про усунення перешкод колегія суддів вважає такими, що не відповідають обставинам справи, суперечать нормам матеріального права.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст.309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, рішення Кременецького міськрайонного суду від 03 лютого 2016 року підлягає скасуванню з постановленням колегією суддів нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування жилим будинком та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення його до будинку по АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.10, 60, 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.2, 3, 4; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.391, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст.64, 156 Житлового кодексу України колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду від 03 лютого 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом - задовольнити, вселивши ОСОБА_1 у будинок по АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : Н.Є. Фащевська

М.В.Ходоровський