Єдиний унікальний номер 219/4233/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1405/2016
Єдиний унікальний номер 219/4233/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/1405/2016
Головуючий в 1 інстанції Букрєй С.П. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Кішкіної І.В., Новікової Г.В.,

за участі секретаря судового засідання Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд при вирішенні справи не врахував його пояснення; не витребував від Банку оригінали кредитних договорів від 21 листопада 2010 року та від 12 липня 2013 року. Суд не застосував до спірних правовідносин ст. 8 ЦПК України і ст.ст. 203, 207, 208, 626, 627, 1055 ЦК України; безпідставно послався на положення ст.ст. 60-61 ЦПК України та не врахував правові позиції, викладені Верховним Судом України у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 та у справі № 6-16цс15. Крім того, ПриватБанк не надав докази на підтвердження заперечень проти позову.

У судове засідання сторони не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами №№ 3326, 3327 від 13 липня 2016 року, зареєстрованими у Журналі телефонограм по цивільним справам № 3.08-15 (ас. 124-126).

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності прав і обовязків сторін у справі за кредитним договором від 12 листопада 2010 року встановлений заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК).

У письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу ( п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За правилами абзацу першого ч. 1 та абзацу першого ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч. 1 ст. 216 ЦК).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що 12 листопада 2010 року ОСОБА_1 став клієнтом ПриватБанку та приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг й отримав кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 6000 грн. 12 липня 2013 року ОСОБА_1 було переоформлено кредитну картку «Універсальна» на кредитну картку «Gold», відповідно до тарифів якої сума кредитного ліміту збільшилась до 15000 грн. (ас. 10-11).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 13 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, задоволено позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 32395 грн. 59 коп., яка складається із заборгованості за кредитом 21557 грн. 24 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом 8208 грн. 78 коп., пені та комісії за користування кредитом 610 грн. 73 коп., штрафів 500 грн. і 1518 грн. 84 коп. (ас. 35-36, 76-78, 87-88).

Верховний Суд України ухвалою від 14 квітня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року відмовив (ас. 100-102).

Зазначеними судовими рішеннями установлено, що сторони у даній справі підписали оспорюваний кредитний договір, який укладений у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; позичальник ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування від 12 листопада 2010 року, у якій визначено істотні умови договору, у тому числі строк та порядок повернення кредиту, розмір і порядок нарахування відсотків, пені та штрафу. Грошові кошти були перераховані ПриватБанком на картковий рахунок позичальника, останній частково здійснював щомісячні платежі за укладеним кредитним договором.

Згідно з частиною третьою ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України)(правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1199цс16).

Отже, у справі, яка переглядається, суд установив, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у довідці про умови кредитування від 12 листопада 2010 року, яка підписана ОСОБА_1, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Таким чином, у цій справі суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору від 12 листопада 2010 року, переоформленого 12 липня 2013 року.

Висновок суду першої інстанції узгоджується із правовою позицією, висловленою 02 грудня 2015 року Верховним Судом України у справі № 6-1341цс15.

Доводи апеляційної скарги, що суд при вирішенні справи не врахував пояснення позивача та не надання ПриватБанком доказів на підтвердження заперечень проти позову; не витребував від Банку оригінали кредитних договорів від 21 листопада 2010 року та від 12 липня 2013 року; не застосував ст. 8 ЦПК України, ст.ст. 203, 207, 208, 626, 627, 1055 ЦК України; безпідставно послався на положення ст.ст. 60-61 ЦПК України, відхиляються апеляційним судом, оскільки вони не спростовують висновок суду про необґрунтованість позовних вимог і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, стосується застосування норми права щодо позовної давності (ст.ст. 257, 261 ЦК України), тобто іншої норми права.

Висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, не враховується, оскільки при вирішенні даної справи установлено факт укладення оспорюваного правочину у письмовій формі та досягнення сторонами усіх істотних умов кредитування.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом попередньої інстанції вимог ст. 360-7 ЦПК України є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, установивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді