Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/1555/15-ц

Провадження № 2/185/3041/16

28 вересня 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_1» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2015 року позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство «Перший Український ОСОБА_1», як правонаступник ЗАО «Донгорбанк», звернувся до суду з вказаним позовом, яким просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 р., яка станом на 03.02.2015 р. складає 149 118,33 гривень, з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 63 447,98 гривень; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом складає 83 221,17 гривня; сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за Кредитним договором склала 2 449,18 гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 р., посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, в реєстрі за № 1-4808, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., яка розташована за адресою м. Павлоград, вул. Полтавська, 6.107, кв. 36., що належить ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах за початковою ціною продажу на підставі проведеної оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна під час проведення виконавчих дій.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач посилався на те, що 05.09.2008 р. між ПАТ «ДОНГОРБАНК» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 198УПС/30/08И, відповідно до якого позичальникові було надано кредит у розмірі 70000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23,7 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.09.2018 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 05.09.2008 р. між ПАТ «ДОНГОРБАНК» та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., яка розташована: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3.

Однак, в порушення умов Кредитного договору, погашення частин кредиту і нарахованих за його користування процентів у передбачених графіком повернення кредиту сплати процентів в строк не відбувається.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.07.2015 року позов було задоволено повністю.

08.06.2016 р. до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, за результатами розгляду якої ухвалою суду від 14.06.2016 року заяву задоволено, заочне рішення від 30.07.2015 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 проти позову заперечував, надав письмові заперечення проти позову, якими просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не надсилав відповідачу письмову вимогу про усунення порушень основного зобовязання, відсутність встановленої початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, подвійне стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором із огляду на винесення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення від 22.03.2011 р., яким було стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк» заборгованість за кредитним договором № 198УПС/30/08И від 05.09.2008року та за договором поруки № 198УПС/30/08И від 05.09.2008року у розмірі 71 414,08 гривень, у тому числі 63 447,98 гривень сума заборгованості за кредитом, 7 966,10 гривень - сума заборгованості за нарахованими процентами. Також відповідач просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, перевіривши їх належними доказами, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач, ОСОБА_5 акціонерне товариство ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1 є правонаступником ЗАТ «Донгорбанк» (назву змінено на ОСОБА_5 акціонерне товариство Донгорбанк) відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_1 (а.с.53-55).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2011 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2011 року у цивільній справі № 2-544/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк»про розірвання кредитного договору встановлено, що 05.09.2008року між ЗАТ «Донгорбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 198УПС/30/08И. Відповідно до зазначеного договору кожна із сторін прийняла на себе зобовязання.

На підставі п.1.1 Кредитного договору, ОСОБА_1 надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у сумі 70 000грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 14_2 від 05.09.2008року.

Пунктом 3.4.1. Кредитного договору передбачено обовязок ОСОБА_2 здійснювати повернення кредиту щомісячно, згідно графіку (додаток №1) та повністю повернути кредит до 03.09.2018року.

Відповідно п.п. 1.1, 3.4.2 Кредитного договору, ОСОБА_2 зобовязалася сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 23,7 % річних за користування кредитом за строковою заборгованістю та 28,7% річних за користування кредитом за простроченою заборгованістю.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору № 198УПС/30/08И від 05.09.2008року, станом на 17.12.2010 року сума заборгованості складає 71 414,08 гривень, з яких 63 447,98 гривень сума заборгованості за кредитом, 7 966,10 гривень - сума заборгованості за нарахованими процентами.(а.с39-46).

З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором 05.09.2008 р. між ПАТ «ДОНГОРБАНК» та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір № 198УПС/30/08И, відповідно до умов якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., яка розташована: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 (а.с.26-31).

Відповідно до п. 1.4 іпотечного договору вартість предмета іпотеки згідно із звітом про експертну оцінку вартості домоволодіння, складеного ПП ОСОБА_10 від 18.08.2008 складає 209 018, 00 грн. За п. 1.5. вартість предмета іпотеки за згодою сторін складає 209 018, 00 грн. Згідно п. 4.1. іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання основного зобовязання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно із статтею 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом.

Отримавши кредитні кошти, відповідач ОСОБА_2 умови кредитного договору № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 року не належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 03.02.2015 р. виникла заборгованість за договором, яка згідно розрахунку ПАТ «Перший Український ОСОБА_1»» на 03.02.2015 р. становить 149 118,33 гривень, з яких: заборгованість за сумою кредиту складає 63 447,98 гривень; заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом складає 83 221,17 гривня; сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за Кредитним договором склала 2 449,18 гривень.

Ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Ч.1. ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Згідно із ч.6. ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою міжіпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 6-61цс15 від 27 травня 2015 року).

Ця правова позиція було змінена Верховним Судом України та викладена в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15.

У постанові від 23 грудня 2015 року Верховний суд України зазначив, що відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

У постанові Верховного суду України від 08.06.2016 р. у справі № 6-1239 цс16 Верховний суд України зазначив, що положеннями частини першої статті 39Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження.

При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону

Під час розгляду справи сторони ціну продажу предмету іпотеки між собою не погодили. Проте, відповідно до п.п. 1.4., 1.5. іпотечного договору сторони визначили, що вартість предмету іпотеки складає 209 018,00 грн., тому посилання представника на те, що сторони не погодили вартість предмета іпотеки не відповідає письмовим доказам у справі.

Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне в резолютивній частині рішення суду щодо визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, викласти її у відповідності до вимог ч. 6 ст.38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положень п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме, встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не менше ніж 209 018,00 грн., як визначено сторонами у п.п.1.4-1.5. договору іпотеки № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 року.

Згідно із ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд не може погодиться із посиланням представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8 щодо подвійного стягнення коштів за одним і тим самим зобовязанням .

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1. ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня (правовий висновок Верховного суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-1080цс15).

Таким чином, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок).

Проте, за ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань (а.с.17-18), 24-25).

Крім того, судом було встановлено, що сторонами договір про збільшення строку позовної давності не укладався.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року справа № 6-20цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як зазначено у Рішенні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2011 року, 20.12.2010 року ЗАТ «Донгорбанк» звернулося із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та за договором поруки у цивільній справі № 2-544/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк»до ОСОБА_2, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Донгорбанк»про розірвання кредитного договору. Відтак, позовна давність переривалася. Проте, позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки із відповідача було подано до установи поштового звязку 06.02.2015 р., тобто після закінчення строку позовної давності, передбаченого ст. ст. 257 ЦК України, щодо вимог, строк виконання яких настав на 06.02.2012 р. При цьому щодо вимог про сплату заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом із 06.02.2012 р. по 03.02.2015 р. у сумі 54 533, 93 гривня та пені за порушення строків виконання зобов'язань за Кредитним договором із 06.03.2014 р. по 03.02.2015 р., у сумі 2 449,18 гривень, строк позовної давності позивачем не пропущено, з огляду на приписи ч.6 ст. 70 ЦПК України, за якою строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв'язку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки на предмет застави є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 64, 74, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 р., яка станом на 03.02.2015 р. складає 128192,42 гривень, з яких:

заборгованість за сумою кредиту складає 63 447,98 гривень (шістдесят три тисячі чотириста сорок сім гривень 98 копійок);

заборгованість за непогашеними відсотками за користування кредитом складає 62295,26 гривня (шістдесят дві тисячі двісті девяносто пять гривні 26 копійок);

сума пені за порушення строків виконання зобов'язань за Кредитним договором склала 2 449,18 гривень (дві тисячі чотириста сорок дев'ять гривень 18 копійок),

звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 198УПС/30/08И від 05.09.2008 р., посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, в реєстрі за № 1-4808, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., яка розташована за адресою м. Павлоград, вул. Полтавська, 6.107, кв. 36., що належить ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах за початковою ціною продажу на підставі проведеної оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж 209 018,00 (двісті девять тисяч вісімнадцять) грн.

В інший частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_1» судові витрати у сумі 427,31 грн. (чотириста двадцять сім гривень 31 копійка) з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій