АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2016р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання,

встановила:

у листопаді 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з державного бюджету України інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання у сумі 13 020грн. 12коп. та трьох процентів річних у сумі 7 668грн. 60коп., а також просив стягнути моральну шкоду у сумі 49 651грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2010р., яке залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2011р., визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати йому пенсії як інваліду 3 групи та зобов'язано провести перерахунок та проводити виплату державної пенсії як інваліду 3 групи у відповідності з вимогами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 28 травня 2008р. з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком, дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Позивач стверджував, що відповідач у добровільному порядку відмовився виконати рішення суду з посиланням на відсутність коштів та не фінансування з державного бюджету, але підтвердив суму заборгованості у сумі 72 608грн. 52коп., однак після рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013р. йому була виплачена заборгованість 20 червня 2014р.

Позивач вважав, що термін невиконання рішення суду склав з 17 грудня 2010р. по 24 червня 2014р., тому підлягає відшкодуванню інфляційні втрати та виплата 3 відсотків річних.

Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, позивач посилався на те, що протягом значного періоду він отримував пенсію у значно меншому розмірі, а звернення до державних

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4400/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.

- 2 -

органів та отримання відмов у виплаті пенсії, змушували його постійно нервувати та переживати, тому на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури та суду» визначається розмір моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць.

Рішенням суду від 26 січня 2016р. позов задоволено частково. Стягнуто шляхом списання Державною казначейською службою України з рахунку державного бюджету на користь ОСОБА_1 3% річних та інфляційні втрати у розмірі 13 583грн. 63коп., проведено розподіл судових витрат. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач посилається на неправильний розрахунок судом інфляційних втрат та 3% річних, а також на безпідставність відмови суду у стягненні моральної шкоди.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.95), у судове засідання не з'явився, клопотання про перенесення судового розгляду не подав, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, які просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2010р., яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2011р., визнано неправомірними дії УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя щодо виплати ОСОБА_1 пенсії у розмірі, меншому, ніж передбачено ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зобов'язано УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії і виплачувати пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком, починаючи з 26 травня 2010р., виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя від 26 квітня 2012р. позивача повідомлено про здійснення перерахунку його пенсії та нарахування суми заборгованості у розмірі 72 608,52грн.

Зазначені кошти позивачу виплачені 20 червня 2014р.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що УПФУ у Хортицькому районі м. Запоріжжя несвоєчасно виплатило перерахунок пенсії позивачу, тобто не виконало грошові зобов'язання, тому держава зобов'язана виплатити на користь позивача суму боргу, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України за прострочення грошового зобов'язання.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

- 3 -

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У даній справі спір виник з приводу невиконання рішення суду про здійснення перерахунку пенсії позивача відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016р. у справі № 6-2759цс15.

Отже, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що до правовідносин сторін застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Посилання позивача та суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-113цс14, є помилковим, оскільки постанова від 1 жовтня 2014р. прийнята у справі, де предметом спору були інші правовідносини.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт завдання моральної шкоди та причинний зв'язок між невиконанням судового рішення та завданою моральною шкоду.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу те, що рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013р. з держави Україна на користь позивача вже стягнута моральна шкода за невиконання рішення суду, яка виплачена позивачу 8 жовтня 2013р., тому правових підстав для повторного стягнення з держави моральної шкоди не має.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2016р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до держави України в

- 4 -

особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв'язку з порушенням зобов'язання відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: