Справа № 243/1013/16ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Чернишова Ю.В.

при секретарі Білоусові Д.В.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Словянська цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Новий національний стандарт»про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, внесення запису про прийом та звільнення з роботи,

В С Т А Н О В И В:

До Слов'янського міськрайонного суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ТОВ «Новий національний стандарт», в якому просить поновити її на роботі в ТОВ «Новий національний стандарт» розважальний центр «Талер» на посаді кухаря 4 розряду холодного процесу, стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 16 по 25 січня 2016року в сумі 1500грн., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в сумі 6000грн., внесення запису в трудову книжку про прийом її на роботу в ТОВ «Новий національний стандарт» розважальний центр «Талер» на посаді повару 4 розряду та про звільнення її з роботи.

.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона 06 жовтня 2015року була прийнята на роботу до відповідача на посаду кухаря холодного процесу. Однак при прийнятті на роботу відповідач не вніс запис про прийняття її на роботу в трудову книжку. При прийнятті на роботу відповідач видав їй перепустку 04 листопада 2015року. 21 січня 2015року вона відмовилась приймати для приготування страв продукти, які виявились непридатними. Після цього 25 січня 2015року директор викликав її до себе в кабінет та наказав їй звільнятись. Вона пішла однак заяви про звільнення не писала та оскільки попереду були три дні вихідних, вважала, що можливо директор передумає. З 28 січня по 09 лютого 2016року включно вона знаходилась на лікарняному, а після виходу з лікарняного її не допустили до роботи у звязку з тим , що була звільнена. Вважає її звільнення в період знаходження на лікарняному незаконним, тому звернулась із зазначеними вимогами про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки відповідач при прийнятті на роботу не вніс запис про прийняття її на роботу а при звільненні також не здійснив запис в її трудову книжку просить зобовязати його зробити це. Також відповідач заборгував їй заробітну плату за період з 16 по 25 січня в сумі 1500грн., яку вона просить стягнути. Окрім того незаконними діями відповідача, їй спричинено моральну шкоду. яку вона оцінює в 6000грн..

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 вимоги підтримали навели аналогічні доводи.

Відповідач- ТОВ «Новий національний стандарт», в особі представника ОСОБА_2 вимоги не визнав, обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_3 не перебувала з ними в трудових відносинах у вказаний нею період , тобто з 06 жовтня 2015року по 25 січня 2016року Вона в цей час не працювала у згаданому підприємстві. Дійсно вона раніше працювала у лютому 2014року в ТОВ «Новий національний стандарт», у розважальному центрі «Талер» в якості повару 4 розряду. Була прийнята з випробувальним терміном на 1 місць, однак не пройшла випробувальний термін і звільнена 28 лютого 2014року на підставі ст.28 КЗпП України. Більше на зазначеному підприємстві вона не працювала.

Третя особа - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, вважаючи їх не обґрунтованими. Оскільки у вказаний позивачкою період вона не працювала у ТОВ «Новий національний стандарт» взагалі, тому не приймалась на роботу на звільнялась. Їй не нараховувалась заробітна плата.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ОСОБА_5. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим ОСОБА_5.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього ОСОБА_5 (ст.60 ЦПК України)

Перевіряючи доводи позивача суд посилається на надані ним докази.

Крім особистих пояснень позивачка послалась на свідків.

Так свідок ОСОБА_6 показала в суді, що знайома з позивачкою так як остання періодично купує в неї туш для вік та лак. У листопаді 2015року ОСОБА_3 взяла в неї туш для вік і вони домовились, що за грошима вона зайде до неї на роботу у розважальний центр «Талер» , де , як пояснила ОСОБА_3 вона працює. В листопаді 2015року, точну дату не памятає, вона зайшла до розважального центру «Талер» з тильної сторони у двір, куди з приміщення вийшла позивачка. На ній була поварська куртка та ковпак. Після цього в січні 2016року вона зустріла ОСОБА_3 і та запропонувала піти до розважального центру «Талер» за грошима, які їй ніби то заборгували на підприємстві. . Зайшли з тильної сторони у двір. В цей час з приміщення вийшов директор і ОСОБА_3 сказала, що прийшла до бухгалтера. Директор запитав в неї, - коли вона від них відчепиться.

Свідок ОСОБА_7 пояснила в суді, що з позивачкою в неї дружні стосунки. З пояснень ОСОБА_3 їй відомо. що остання працювала в розважальному центрі «Талер» з 2012 по 2016р.р., поваром на холодних стравах. В грудні 2013року вона сама хотіла працевлаштуватись до цього розважального центру та зайшовши в приміщення розмовляла з адміністратором і в цей час бачила там ОСОБА_3. Від самої ОСОБА_3 їй відомо, що в останньої вийшов конфлікт з керівництвом центру, так як вона за станом здоровя не могла виконувати роботу, а їй відмовляли в переводі на іншу роботу.

Свідок ОСОБА_8 показав в суді, що позивачка його мати. Він сам з березня 2012 року до 20.05.2014 року працював у відповідача сторожем на КПП а потім охоронцем. В травні 2014року у звязку з проведенням АТО в м. Словянську підприємство призупинило роботу і всіх працівників звільнили. З серпня 2015року він знову почав працювати у відповідача сторожем КПП. Приблизно у вересні-жовтні 2015року до нього звернувся директор ТОВ «Новий національний стандарт» та попросив номер телефону його матері- Гречка І.В., сказавши, що хоче запропонувати їй роботу. Повернувшись додому з роботи він повідомив про це матері і вона ходила до директора на підприємство. Після цього вона стала працювати в розважальному центрі «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт» поваром. Їй видали перепустку і вона виходила на роботу. Працювала приблизно до березня 2016року, після чого її перестали допускати на роботу і замість неї прийняли іншого чоловіка.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що тривалий час знайома з позивачкою. Їй відомо. що остання у звязку з проведенням бойових дій в м. Словянську залишилась без роботи. Приблизно в жовтні 2015році ОСОБА_3 сказала, що її прийняли на роботу в розважальний центр «Талер». Вона казала. що написала заяву про прийняття на роботу та віддала її кухарю. Після цього вона бачила як ОСОБА_3 поверталась з роботи пізно ввечері. На її запитання казала, що повертається з роботи. Казала , що працює по 5 днів. Після цього в січні 29/016року вона бачила ОСОБА_3, яка була з пакетом та купувала хліб на роботу. При цьому вона була в верхньому одязі під яким вона бачила білу куртку. Потім приблизно 26 січня 2016року , як їй стало відомо зі слів ОСОБА_3. між нею та працівниками підприємства виник конфлікт і директор розважального центру сказав. що вона звільнена. Після цього її перестали пускати на роботу.

Відповідач , як на докази , також послався на свідків .

Так свідок ОСОБА_10 пояснила в суді, що працює в розважальному центрі «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт» на посаді бармена, з 01.06.2015року по теперішній час. Вона знає практично всіх працівників. Однак не бачила жодного разу ОСОБА_3 на роботі в якості кухаря. Бачила її лише як відвідувача розважального центру.

Свідок ОСОБА_11 показала, що з 2011року по теперішній час працює на посаді адміністратора готелю в розважальному центрі «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт». У травні 2014року, в звязку з проведенням АТО в м. Словянську і припиненням роботи підприємства вона звільнилась а потім в вересні 2015року поновилась на роботі і працює по теперішній час. Вона знайома з ОСОБА_3, бачила, що вона працювала в розважальному центрі кухарем в 2014році, приблизно один місяць. Їй відомо лише , що між поварами виник якийсь конфлікт, після чого ОСОБА_3 звільнилась. В 2015-2016роках позивачка на підприємстві не працювала. Вона знає практично всіх працівників. Однак за цей час ОСОБА_3 жодного разу не зустрічала.

Аналіз показань зазначених свідків, дає підстави для висновків про те, що ОСОБА_3 працювала в розважальному центрі «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт» однак не у зазначений нею в позові період.

Разом з тим показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_9, обєктивно не підтверджує виконання ОСОБА_3 трудових обовязків в період з 06 жовтня 2015року по 25 січня 2016року. Оскільки зазначені свідки зазначили лише, що бачили останню, як вона ходила в розважальний центр «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт», виходила звідти в робочій уніформі кухаря. Однак жоден із свідків не підтвердив в суді факт виконання позивачкою роботи кухаря на цьому підприємстві. Про виконання такої роботи їм відомо лише зі слів самої позивачки.

Свідки ж ОСОБА_10 та ОСОБА_11 навпаки спростовують факт роботи ОСОБА_3 в 2015-2016роках розважальному центрі «Талер» ТОВ «Новий національний стандарт».

ОСОБА_5 законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Відповідно до ч.2 ст. КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За умовами ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим:

1) при організованому наборі працівників;

2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я;

3) при укладенні контракту;

4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;

5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього ОСОБА_5);

6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;

7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров'я.

В суді позивачка показала, що укладала трудовий договір з відповідачем, шляхом подання заяви про прийняття на роботу шеф- кухарю, яка в той час працювала у відповідача, як своєму безпосередньому керівнику. Також надавала трудову книжку. Однак зазначений шеф- кухар сказала, що підприємство не має можливості оформити всіх робітників офіційно, тому трудову книжку в неї не взяла та відповідних записів в ній не було зроблено. Також при прийомі на роботу вона проходила медичне обстеження та надавала санітарну книжку адміністратору, яка після звільнення не повернута їй.

Окрім посилання на свідків, як на докази своїх доводів, позивачка також послалась на перепустку на підприємство.

В суді було досліджено оригінал зазначеної перепустки, на якій має місце зазначення прізвища ОСОБА_3, посади- кухар та дати видачі- 04.11.2015року.

Представник відповідача в суді та третя особа ОСОБА_4, не заперечуючи, що саме такі перепустки видаються робітникам підприємства, заперечували дату видачі перепустки позивачці саме 04.11.2015року, оскільки зазначали, що дата видачі перепустки взагалі не ставиться на видаваємих ними перепустках. При цьому посилались на те, що така перепустка , без зазначення дати видачі, видавалась ОСОБА_3 у 2014році, коли вона приймалась на роботу та працювала на підприємстві.

Наданий позивачем доказ, має оцінюватись , як доказ допуску відповідачем до виконання роботи позивача, в сукупності з іншими доказами, оскільки сама по собі перепустка може свідчити про допуск на територію підприємства а не до виконання трудових обовязків позивача.

Окрім того зазначена перепустка із датою видачі 04.11.2015року , викликає сумнів про час її видачі, виходячи із того, що відповідно до наданих відповідачем штатних розкладів, вбачається, що у період з 01.07.2015року по 01.05.2016року за штатом ТОВ «Новий національний стандарт», посади кухаря 4 розряду на підприємстві не було.

З договорів про надання послуг, укладених між ТОВ «Новий національний стандарт» та фізичними особами, вбачається, що 03.02.2015року, 07.09.2015року та 03.12.2015року укладались договори з фізичними особами , відповідно, ОСОБА_13, ОСОБА_14, та ОСОБА_15 про надання послуг з виготовлення кулінарної продукції.

Наведені матеріали свідчать про відсутність, якої б то не було угоди про виконання роботи кухаря 4 розряду між позивачем та відповідачем.

Окрім того слід зазначити, що позивач посилається на те, що прийнята на роботу 06 жовтня 2015року. Надана нею перепустка датована 04.11.2015року, що ставить під сумнів зазначений доказ, оскільки як вбачається з пояснень сторін, свідка ОСОБА_8, зазначені особи пояснили в суді, що допуск на підприємство має суворий пропускний контроль, а саме за перепустками та за допомогою електронного приладу, що розпізнає особу за біометричними даними. Зазначені обставини викликають сумнів про можливість перебування ОСОБА_3 на території підприємства з 06 жовтня 2015року.

Наведені позивачкою доводи спростовувались представником відповідача та третьою особою і обєктивно нічим не підтверджені.

Разом з тим аналіз наведеного трудового законодавства свідчить про те, що трудовий договір це є угода між працівником і власником підприємства, тобто між двома особами. Однак позивачем не надано доказів такої угоди між нею та ТОВ «Новий національний стандарт».

При цьому доводи позивача про те, що вона укладала угоду фактично з шеф-кухарем, який за своїми посадовими обовязками, визначеним в тарифно-кваліфікаційному довідку посад та професій, не наділений правом прийняття та звільнення з роботи, не дають підстав вважати про можливість укладення трудового договору між позивачем та відповідачем.

Враховуючи вимоги визначені в ст.24 КЗпП України, позивач не надала суду доказів письмової форми укладання трудового договору, що в даному випадку є обовязковим , а також доказів виконання нею обовязкових вимог при укладанні трудового договору, а саме надання нею трудової книжки та довідки про стан здоровя.

В суді досліджено журнал обліку руху трудових книжок ТОВ «Новий національний стандарт», з якого встановлено, що в цьому журналі міститься запис про отримання від ОСОБА_3 трудової книжки у 2014році, за наказом про прийняття на роботу №1-п від 03.02.2014року та про повернення їй трудової книжки 28.02.2014року відповідно до наказу №2-з від 28.02.2014року про звільнення, про що є підпис ОСОБА_3.

Разом з тим зазначений журнал не містить запису про надання ОСОБА_3 адміністрації ТОВ «Новий національний стандарт» трудової книжки у 2015 році, що спростовує доводи позивача про укладення трудової угоди з відповідачем 06.10.2015року, відповідно до вимог ст. 24 КЗпП України.

Відповідно до розяснень наданих в п. Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992року, згідно зі ст. 24 КЗпПукладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Аналіз наданих суду доказів позивачем не дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 була фактично допущена до роботи в ТОВ «Новий національний стандарт» на посаду кухаря 4 розряду та така робота виконувалась нею за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Такі висновки суду грунтуються, окрім наведених вище доказів, наданими відповідачем табелями обліку робочого часу, з яких також не вбачається, що ОСОБА_3 у зазначений нею період , тобто з жовтня 2015року по січень 2016року включно працювала у відповідача та виконувала за його розпорядженням роботу.

Також позивач, як на доказ обгрунтованості своїх вимог посилається на лікарняний серії АГТ №430747, про перебування на лікарняному з 28.01.2016року по 09.02.2016року, де місцем її роботи зазначено РЦ «Талер».

З огляду на наданий доказ, суд не може послатись на нього як доказ, що підтверджує доводи позивача, оскільки запис у лікарняному про місце роботи робиться зі слів хворого, не є документом , що підтверджує виконання роботи на відповідному підприємстві. А аналогічні записи про місце роботи маються і в інших лікарняних наданих позивачем і в інший строк , під час слухання справи, коли за поясненнями самого позивача вона вже не працювала на зазначеному підприємстві.

Відповідно до ст.94 КЗпП України- заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. В суді не встановлено виконання позивачем роботи у відповідача в період з 16.01 по 25.01. 2016року, що свідчить про відсутність підстав для виплати заробітної плати за цей час.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів її роботи у відповідача та виконання нею трудових обовязків за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу , в період з 06 жовтня 2015року по 25 січня 2016року, що є підставою для відмови у задоволенні її вимог про поновлення її на роботі в ТОВ «Новий національний стандарт» розважальний центр «Талер» на посаді кухаря 4 розряду холодного процесу, стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 16 по 25 січня 2016року в сумі 1500грн., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внесення запису в трудову книжку про прийом її на роботу в ТОВ «Новий національний стандарт» розважальний центр «Талер» на посаді повару 4 розряду та про звільнення її з роботи.

Позивачем також заявлялись вимоги про стягнення морально шкоди в сумі 6000грн.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В суді не встановлено порушення відповідачем законних прав позивача, що є підставою для відмови у задоволенні зазначених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 21, 24, 48, 94, 115, 237-1 КЗпП України, ст.10,11,88, 209,212,214-215,218, 256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення .

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Донецької області через Слов'янський міськрайонний суд протягом десяти днів, з моменту його проголошення , а для осіб які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 30.05.2016 р.

Суддя Слов'янського міськрайонного суду

Донецької області ОСОБА_16