Справа № 136/1157/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

секретаря судового засідання Шевчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - служби у справах дітей Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що 21.09.2009 року шлюб між нею і ОСОБА_2 (далі-відповідач) було розірвано. За таких обставин відповідач перестав бути членом її сім`ї, а відтак втратив право на проживання в будинку АДРЕСА_1 (далі - будинок), який належить їй на праві особистої приватної власності. Незважаючи на це, ОСОБА_2 і надалі проживає в її будинку, добровільно виселитись не бажає, чим створює позивачу та членам її сім`ї перешкоди у користуванні будинком. Через протиправну поведінку відповідача, яка проявляється в погрозах поміщення позивача до психіатричної лікарні, вона вимушена звертатися за захистом до правоохоронних органів. На цьому ґрунті в неї погіршився стан здоров'я. Оскільки спільне проживання є неможливим, позивач просить суд виселити відповідача з будинку без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити з підстав, що в ньому наведені.

Відповідач проти задоволення позову заперечив пояснивши суду, що після одруження з ОСОБА_1, за її згоди він поселився в будинку, який належить їй на праві власності. У шлюбі в них народилася донька ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2), яка проживає в спірному будинку. В 2009 року шлюб між ними було розірвано, проте до цього часу він проживає разом з сім`єю в будинку позивача. Відповідач вважає, що скарги позивача на його поведінку обумовлені її психічним захворюванням. У зв'язку з цим, відповідач вважає, що підстав для його виселення не має.

Свідок ОСОБА_4, будучи допитаною в судовому засіданні показала суду, що є матір'ю ОСОБА_1 До грудня 2015 року свідок проживала в місті Свердловськ Луганської області, у зв'язку з чим приїжджала до дочки раз в рік, як правило на період коли ОСОБА_1 проходила курс лікувалася в медичному закладі у зв'язку з психічними розладами. В грудні 2015 року свідок переїхала жити в місто Вінниця, де на даний час проживає. Починаючи з квітня 2016 року свідок почала частіше відвідувати дочку, яка проживає в будинку АДРЕСА_1. У вказаному будинку також проживають її онуки та ОСОБА_2, який після розірвання шлюбу з її дочкою відмовився звільняти будинок. Зі слів дочки свідку відомо, що ОСОБА_2 вчиняв відносно ОСОБА_1 фізичне та психологічне насильство внаслідок чого стан здоров'я її погіршився. Також, свідок показала, що з грудня 2015 року коли вона відвідувала дочку, була очевидцем сварок ОСОБА_2 з ОСОБА_1, який безпричинно чіплявся до дочки, погрожував їй фізичною розправою і намагався спричинити дочці фізичні і психологічні страждання.

Неповнолітній свідок ОСОБА_5, будучи допитаною в присутності представника служби у справах дітей Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області показала суду, що ОСОБА_1 її мати, а ОСОБА_2 її вітчим, якого вона вважає своїм батьком (далі - батько). Після розлучення батьків, вітчим незначний час проживав окремо від сім`ї, однак трохи згодом вони помирилися і знову почали проживати разом однією дружньою сім`єю. Згодом, її мати залишила їх сім`ю і почала проживати з іншим чоловіком, проте через незначний час вона повернулася додому. На цьому ґрунті відносини в батьків погіршилися, у зв'язку з чим мати почала безпричинно влаштовувала сварки та скандали з батьком. Вона була очевидцем цих подій так як проживає в спірному будинку. Будь-яких протиправних дій батько відносно матері не вчиняв. Оскільки свідок засуджувала поведінку матері і підтримувала батька, її взаємовідносини з матір`ю погіршилися. Після того як до них тимчасово переїхала жити її бабуся, ОСОБА_4, ситуація в сім`ї стала більш напруженою.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позов, оцінивши докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

01.04.2003 року на підставі Договору дарування (а.с. 4), зареєстрованого в реєстрі за № 173, ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (далі - будинок).

20.04.2004 року сторони зареєстрували шлюб, підтвердженням чого є відмітка в паспорті громадянина України, який виданий на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 3 на звороті).

Після одруження відповідач, як член сім`ї ОСОБА_1, за усною згодою останньої, поселився в вищевказаному будинку, який належить позивачу.

У шлюбі в них народилася дочка, ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, а.с. 6), яка проживає в спірному будинку.

21.09.2009 року сторони розірвали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 5).

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в спірному будинку разом з сім`єю.

Відповідно до частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК).

Статтею 156 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З зазначеного слідує, що оскільки ОСОБА_2 набув право на користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 як член сім`ї ОСОБА_1, оскільки проживав в ньому за згодою останньої, припиненням ним сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням.

Зі змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_2 систематично вчиняє відносно позивача протиправні дії, чинить перешкоди в користуванні житловим будинком, чим створює ОСОБА_1 та членам її сім`ї нестерпні для життя умови.

На підтвердження вищевказаних обставин ОСОБА_1 посилається на покази свідка ОСОБА_4, результати перевірок правоохоронних органів, які були проведені за її зверненнями щодо протиправної поведінки ОСОБА_2 (а.с. 10 на звороті, 11-13), а також на дані, які містяться в карті виїзду Хмільницької станції швидкої медичної допомоги Вінницької обласної Ради № 3212/1084 від 07.06.2016 року та листі Комунального закладу "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка" від 14.06.2016 року за вих. № 20.2334.

Дослідивши зазначені матеріали суд встановив, за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 щодо протиправної поведінки ОСОБА_2, останній ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності не притягувався. Рішення, дії чи бездіяльність правоохоронних органів з приводу результатів проведених перевірок позивач не оскаржувала. За захистом цивільних прав, позивач до суду не зверталася.

Суд вважає покази свідка ОСОБА_4 щодо обставини справи до грудня 2015 року недопустимими, оскільки вказані обставини відомі їй з чужих слів, а саме зі слів ОСОБА_1, яка зацікавлена в розгляді справи. Крім цього, суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_4 щодо обставин справи з грудня 2015 року по даний час, оскільки вони суперечать показам свідка ОСОБА_5, які узгоджуються з письмовими доказами по справі.

Також, судом встановлено, що в період з 04.04.2016 року по 08.04.2016 року ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні в 15-му Відділенні Комунального закладу "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І. Ющенка" з діагнозом: параноїдальна шизофренія, куди була госпіталізована через погіршення стану здоров'я за її згодою. У зв`язку з цим суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.

Під час перебування у відділенні в позивача було виявлено вагітність 6 тижнів. У зв'язку з цим, за заявою ОСОБА_1, її було виписано з лікарні для переривання вагітності за місцем проживання. Через вказані обставини лікування в повному обсязі позивач не пройшла.

В подальшому, 07.06.2016 року о 01:40 год. до Хмільницької станції швидкої медичної допомоги Вінницької обласної Ради надійшов виклик про надання медичної допомоги ОСОБА_1, яка скаржилася на головні болі та важке дихання.

При виїзді бригада ШМД Липовецької підстанції швидкої медичної допомоги встановила ОСОБА_1 попередній діагноз: гіпертонічна хвороба І ступеня, неускладнений гіпертензивний криз, невростенічний синдром. З карти виїзду №3212/1084 від 07.06.2016 року (а.с. 8) також вбачається, що ОСОБА_1 згодна з запропонованим лікуванням.

Встановлені судом обставини спростовують доводи позивача щодо систематичного вчинення відповідачем відносно позивача протиправних дій, а також перешкод в користуванні житловим будинком.

Відповідно до частини 3 статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зі змісту ст. 157 ЖК УРСР слідує, що членів сім'ї власники житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст. 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч.1 статті 116 ЖК УРСР).

З зазначеного слідує, що виселення вказаних у статті 116 ЖК УРСР осіб без надання іншого жилого приміщення є санкція за скоєне правопорушення. У всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження.

Під заходами запобігання і громадського впливу маються на увазі, зокрема попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України").

Матеріали справи не містять доказів того, що до відповідача у встановленому порядку застосовувалися відповідними органами заходи запобігання.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд вважає позов необґрунтованим, з огляду на що в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.І. Стадник