АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/396/16 Справа № 201/2647/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки,

встановила:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилається на те, що 03 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір про надання позичальнику кредиту у вигляді поновлюваної кредитної лінії на суму 74545 доларів США, з терміном погашення 03 квітня 2028 року включно на наступні цілі: 61390 доларів США на споживчі потреби, 13155 доларів США на сплату страхових платежів відповідно до умов кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1.04 % річних на місяць за фактичний період користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, 2.% - винагорода за надання фінансового інструменту від суми виданого кредиту, 0.96% - винагорода за резервування ресурсів. В якості забезпечення виконання зобов'язань вказаного відповідача між позивачем банком було укладено договір іпотеки від 03 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 1124. Предметом іпотеки виступила двокімнатна квартира АДРЕСА_1. Іпотекою забезпечувалось виконання зобов'язань позивача за кредитним договором від 03 квітня 2008 року, який він, як позичальник, уклав з відповідачем, та відповідно до якого банк надав йому на споживчі потреби кредитні кошти. Зараз позивач вважає, що договір іпотеки укладено не вірно, оскільки право власності на нього на час укладання цього договору іпотеки на вказану двокімнатну квартиру не було зареєстроване, цим договором іпотеки були порушені його права, договір іпотеки був укладений з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання спірного договору, питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобов'язання повинно бути законним і справедливим. Просив визнати вказаний договір іпотеки недійсним, задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, де ставить питання про скасування рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилачись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк» 03 квітня 2008 року уклали кредитний договір № DNUHGB. Згідно договору банк зобов'язався надати кредит у розмірі 74545.00 доларів США на термін до 03 квітня 2028 року, а позивач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_7 та відповідач уклали договір іпотеки №DNUHGB від 03 квітня 2008 року, згідно якого іпотекодавець (позивач) надав в іпотеку майнові права на отримання у власність, згідно договору №003/027 від 02 квітня 2008 року про участь у Фонді Фінансування Будівництва, нерухомого майна, будівництво якого незавершене, а саме: 2-х кімнатна квартира будівельний номер за проектом 18, загальною площею 58.48 кв. м., що розташована на 4 поверсі будинку АДРЕСА_1. Цільове призначення майна - житлова нерухомість.

У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань за договором утворилась заборгованість. Банк направляв вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, яку позивач проігнорував.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 подав позов про визнання договору іпотеки недійсним.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна давність для звернення із захистом своїх порушених прав позивачем пропущено, тому відмовив в позові.

Коегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Як вбачається з матеріалів справи спірний договір укладено 03.04.2008 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише у лютому 2015 році.

Позивачем не надані буд-які докази в підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з цим позовом.

Посилання апелянта на те, що позовна давність не сплинула відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, так як кредитні кошти були надані відповідачу на строк до 2028 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду з наступних підстав.

Згідно з статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи, що перебіг позовної давності згідно з частиною першою статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, висновок суду першої інстанції про початок перебігу строку позовної давності від дня, коли позивач довідався про порушення свого права, тобто з дня укладення огвору іпотеки, є правильним.

Відповідно до норми частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, посилання апелянта на зазначену норму закону є помилковим, оскільки частина 5 статті 261 ЦК України передбачає початок перебігу позовної давності, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо суд застосував закон, який не діяв на час укладення договору іпотеки, щодо передачі в іпотеку майнових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (ч. 2 ст. 583 ЦК України).

У ст. 5 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) указаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна в майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі, який діяв на час укладення договору іпотеки, були відсутні.

Отже, враховуючи, що оспорюваний договір іпотеки укладений 03.04.2008 року, а право на передачу майнових прав у позивача виникло лише з 25.12.2008 року, тобто з моменту внесення змін в ч. 2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», суд помилково прийшов до висновку укладення договору відповіно до Закону.

Однак помилкове посилання суду на норму закону, яка на час укладення договору іпотеки не діяла, не є підставою для скасування правального по суті рішення суду щодо відмови в позові внаслідок спиву позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони не є суттєвими для вирішення спору та висновків суду не спростовують.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхиити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року заишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: