Справа № 308/1605/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В.

при секретарі: Рогач О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Автофінанс про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 листопада 2014 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ ЛК «Автофінанс», компанія) укладено договір фінансового лізингу №00144, відповідно до умов якого компанія зобов'язалася придбати автомобіль марки Hyundai Accent 1.4 вартістю 164 000 грн. та передати йому у лізинг. В усній формі представник компанії роз'яснив ОСОБА_2 , що предмет лізингу він отримає після сплати 10 % його вартості. ОСОБА_3 ж дня ОСОБА_2 здійснив перший внесок в розмірі 16 400 грн..

Позивач вважає, що відповідач ввів його в оману не лише тим, що спонукав сплатити 10 % від вартості автомобіля, які при жодних умовах договору не будуть зараховані до лізингових платежів, а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість автомобіля, залишається невизначеним, оскільки продавця ще не обрано і обирати його буде відповідач на власний розсуд, що суперечить закону та може поставити позивача у край невигідні умови.

Посилаючись на те, що договір не містить чіткого визначення істотних умов, зокрема ціни (склад та розмір лізингових платежів) вказує на те, що останній суперечить принципам добросовісності, розумності та рівності сторін у договорі, що свідчить про здійснення компанією нечесної підприємницької практики, яка вводить в оману споживача, при цьому умови договору є несправедливими.

13 березня 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про зменшення позовних вимог, у порядку ч.2 ст.31 ЦПК України, посилаючись на те, що відповідач 10 березня 2015 року добровільно повернув йому частину сплачених за договором фінансового лізингу грошових коштів у сумі 49200 гривень, що за обмінним курсом долара США до української гривні станом на 10 березня 2015 року становить 1696.55 доларів США

Позивач, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві та із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив в суді першої інстанції, відповідно до ст. ст. 16, 22, 203, 214, 549, 1167, 1212 ЦК України, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", визнати недійсними пункти 1.7, 4.1, 9.7, 12.1 Договору фінансового лізингу №00144 та стягнути з відповідача на користь позивача 4492.14 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним обмінним курсом НБУ, станом на дату ухвалення рішення, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання з 30 грудня 2014 року по 25 березня 2015 року у розмірі 41.52 доларів США. Крім того, стягнути з відповідача на користь позивача 10 тис. гривень моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним пункти 1.7, 4.1, 9.7, 12.1 Договору фінансового лізингу від 20 листопада 2014 року № 00144.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс на користь ОСОБА_2 4492. 14 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ, станом на дату ухвалення рішення, що становить 103.678.59 гривень та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 54.41 доларів США , що становить 1255.78 гривень.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 10 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач ТОВ „Лізингова компанія „Автофінанс не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у суду першої інстанції не було підстав вважати, що відповідач погодився розірвати договір за взаємною згодою із позивачем, оскільки відсутні докази зворотного. Суд першої інстанції у своєму рішенні не посилається на той факт, що зі сплачених позивачем 98 400 гривень на вказані ним реквізити банківського рахунку відповідачем було зараховано 49 200 гривень без встановлення еквіваленту в доларах на момент такого перерахування. Крім того, судом першої інстанції було визнано недійсними пункти за договором, який вже було юридично розірвано. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що штрафні санкції за одностороннє розірвання лізингоодержувачем договору діють не увесь строк дії договору, а лише до моменту отримання ним транспортного засобу, сплативши частково або повністю авансовий внесок. Також, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що у звязку із неправомірними діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, яку слід оцінити у 10 000 гривень..

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Позивач по справі повторно без поважних причин не зявився до суду апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю позивача, оскільки він належним чином був повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив із того, що окремі положення пунктів 1.7, 4.1, 9.7, 12.1, укладеного між сторонами договору є несправедливими та суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, введення відповідачем в оману позивача через незрозумілу двохзначну інформацію щодо спірних положень цього договору. Отже, зазначені спірні положення договору фінансового лізингу обмежують права позивача як споживача, і не відповідають принципу добросовісності та рівності, тобто містять дисбаланс прав та обов'язків сторін, а тому визнано недійсним пункти 1.7, 4.1, 9.7, 12.1 договору фінансового лізингу № 00144 та покладено обовязок на відповідача повернути сплачені кошти за зазначеним договором та сплати моральну шкоду.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду в частині визнання недійсними пунктів 1.7, 4.1, 9.7, 12.1 договору фінансового лізингу № 00144 оскільки зазначені частині позову , суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що вирішення позовних вимог про повернення грошових коштів за цим договором у іноземній валюті , стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання та покладення на відповідача обовязку по відшкодуванню моральною щкоди, оскільки у зазначеній частині позовних вимог суд першої інстанції допустився порушення норм процесуального та матеріального права.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд першої інстанції дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» укладено у простій письмовій формі договір фінансового лізингу № 00144, предметом якого відповідно до п. 1.1 договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток № 2 договору), а саме: автомобіль Hyundai Accent 1.4, який був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

За умовами п. 1.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1 до даного договору, який є його невідємною частиною.

Згідно пункту 8.2 та 8.3 даного договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору за цим договором становить 10314.47 доларів США з урахуванням ПДВ, що в гривневому еквіваленті на момент укладання договору становить 164.00.00грн..

Сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні.

Згідно умов п. 1.3 та статті 3 зазначеного договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, який у свою чергу зобов'язався прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 20 листопада 2014 року № 00144 вартість предмета лізингу становить 10.314.47 доларів США; авансовий платіж 50 %; сума виплат авансового платежу 5157.24 доларів США; щомісячний авансовий платіж 429, 77 доларів США,адміністративний платіж (10 %) 1031, 45 доларів США; комісія за передачу (3 %) 309, 43 доларів США; вартість предмета лізингу на дату підписання договору станом на листопад 2014 року курс долара США складав договору 16 грн 53 коп..

Згідно додатку № 2 до даного договору модель Hyundai Accent 1.4, кількість 1, ціна в доларах США 10 314.47.

Відповідачем визнається факт того, що позивач по справі ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив адміністративний платіж в розмірі 16.400. 00 та авансовий платіж 50 % відсотків від вартості автомобіля у розмірі 82.000.00 ( а. с. 33).

Позивачем у суді першої інстанції оспорються пункти 1.7, 4.1, 9.7 та 12.1 Договору фінансового лізингу, які є несправедливими оскільки вони суперечать принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Відносини, що виникають у звязку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати;лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обовязків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо.

Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно із п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила

10.314 дол. США 47 цент з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом

долара США до гривні на момент укладення цього договору складало

164 тис. 000 грн з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається.

При цьому згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток 3 до договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача .

Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо.

За такими зобовязаннями відповідає продавець.

Крім того, статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета фінансового лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що положення договору фінансового лізингу є несправедливими, якщо містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, та у постанові Верховного суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс/16 яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, який вважав, що існувало введення позивача в оману. Цей факт підтверджується тим, що під час пропонування відповідачем предмета лізингу, позивачу була надана інформація у нечіткій, незрозумілій та двозначній формі, необхідна для здійснення ним свідомого вибору. В оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Судова колегія дослідивши умови договору фінансового лізингу, погоджується з висновком суду першої інстанції , що спірні окрем положення договору містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ, що зазначені спірні положення договору, встановлюють лише жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, та у постанові Верховного суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс/16 яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Відповідно до положення ст. 16 Закону України „ Про фінансовий лізинг, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу, а оскільки відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконання послуги, відповідно до положень ст. 16 цього закону не вважається лізинговим адміністративним платежем.

Також апеляційний суд, відхиляє доводи апеляційної скарги та те , що на момент звернення особи до суду Договір №00144 фінансового лізингу було розірвано на підставі заяви позивача від 20 листопада 2014 року, про що не заперечив позивач при розгляді справи в апеляційній інстанції, це не позбавляло права позивача на звернення до суду з вимогами про визнання його недійсним, що має в даному випадку наслідок вирішення питання про стягнення з відповідача отриманого адміністративного авансового платежу в сумі 16.400.00 гривень..

Вимога позивача про повернення грошових коштів сплачених за договором фінансового лізингу з привязкою до курсу іноземної валюти долара США не підлягає задоволенню, оскільки підписуючи цей договір позивач підтвердив, що він був повідомлений про фінансові ризики під час виконання свої зобовязань, тобто прийняв на себе фінансові ризики згідно з цим договром ( п.8.4).

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, та стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання оскільки умовами, укладеним між сторонами по справі договору фінансового лізингу не було передбачено право на відшкодування моральної шкоди , та сплату 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання, а тому в задоволенні цих вимог слід відмовити.

З врахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача у рахунок повернення коштів, сплачених позивачем за договором фінансового лізингу №00144 від 20 листопада 2014 року підлягає поверненню 16.400.00 гривень сплаченого адміністративного платежу та не повернуті кошти у розмірі 32 800 гривень, як сплачені авансові платежі.

За таких обставин та відповідно п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ Лізингова компанія „ Автофінанс про стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, та про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання та стягнення моральної шкоди слід скасувати та у цій частині позову ухвалити нове рішення.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги Герик ОСОБА_3 Лізингова компанія „ Автофінанс- про визнання недійсним пунктів договору фінансового лізизингу- залишити без змін

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю „ Лізингова компанія „ Автофінанс - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 листопада 2015 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - про стягнення грошових коштів за договором фінансового лізингу, стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання та стягнення моральної шкоди - скасувати та у зазначеній частині позову ухвалити нове рішення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю „ Лізингова компанія „ Автофінанс на користь ОСОБА_2 49 200 гривень та на користь держави 720, 49 гривень судового збору.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_2 до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" - про визнання недійсним пунктів договору фінансового лізизингу- залишити без змін

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: