Провадження №22-ц/784/2016/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 482/450/16-ц Головуючий І інстанції Баранкевич В.О.
Провадження № 22-ц/784/2016/16 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Лівінського І.В., Прокопчук Л.М.,

за участю секретаря Богуславської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю (далі ТДВ) «Південний колос» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та за зустрічним позовом ТДВ «Південний колос» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди земельної ділянки дійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що між ним та ТДВ «Південний колос» раніше було укладено договір оренди земельної ділянки розміром 10.94 га ріллі, яка знаходиться на території Новоодеської міської ради Новоодеського району Миколаївської області та належить йому на праві приватної власності відповідно до державного акту. Він вважав, що договір ним укладений і строк дії договору, як і договір оренди земельної ділянки його матері та всіх мешканців вул. Степової, які працювали в ТДВ «Південний колос» закінчується в жовтні 2016 року. З метою попередження орендаря про те, що він не має наміру укладати договір оренди землі на наступний строк, він пішов до контори відповідача, але там йому повідомили, що нібито 05 липня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір оренди № 17 строком на 10 років. На його прохання надати йому один екземпляр зазначеного договору йому було відмовлено. Також, позивач зазначив, що цього договору він не підписував і він є підробленим. Вказаний договір був зареєстрований тільки 27.03.2012 року в реєстрі за № 02215 у відділі Держкомзему у Новоодеському районі Миколаївської області. Крім того, акт прийому передачі межових знаків на зберігання без вказівки числа, місяця та року і підписаний якоюсь ОСОБА_1. Крім цього, в акті прийому передачі земельної ділянки не має числа, місяця та року передачі земельної ділянки і підпис зроблений не ним. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати договір оренди землі, укладений між ним та ТДВ «Південний Колос» 05.07.2011 р. за № 17 недійсним.

В квітні 2016 року ТДВ «Південний колос» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, в якому посилався на те, що між ТДВ «Південний колос» та ОСОБА_1 05.07.2011 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 10,94 га, який зареєстровано 27.03.2013 року за номером 02215. На протязі всіх років дії цього договору ТДВ «Південний колос» сумлінно виконує умови договору, претензій з боку орендодавця ніколи не надходило. ОСОБА_1 своєчасно отримував орендну плату, і навіть наперед. В 2012 році останнім отримано 4000 грн., в 2013 році пшениці на 3300 грн., гроші у сумі 1200 грн. та 1360 грн. і в 2014 році - 15000 грн. На 01.01.2016 року переплата з орендної плати склала 4667,58 грн. Таким чином, вважає, що договір оренди фактично виконувався і виконується, тобто кожна сторона виконує свої обов'язки за договором. Після вивчення договору було з'ясовано, що дійсно на договорі відсутній підпис орендодавця і таке могло статись через неуважність особи, яка готувала договір та надавала документи на підпис орендарю, але на акті приймання-передачі земельної ділянки від 27.03.2012 р., в якому ОСОБА_1 зазначено як орендодавця і який є невід'ємною частиною договору, підпис ОСОБА_1 є, і це підтверджує передачу належної йому землі товариству в оренду, а наявність бухгалтерських документів підтверджує факт виконання договору. З викладеного вбачається, що договір дійсно укладений між сторонами, тому, що виконується з 2012 року і орендодавець постійно підтверджує вчинення дій орендарем шляхом прийняття виконання, тобто фактом отримання орендної плати. На підставі викладеного, ТДВ «Південний колос» просило визнати договір оренди землі, укладений між ним та ОСОБА_1 05.07.2011 року та зареєстрований у відділі Держкомзему у Новоодеському районі 27.03.2012 року за № 02215, дійсним.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТДВ «Південний колос» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки № 17, укладеного між ОСОБА_1 та ТДВ «Південний колос» 05.07.2011 року, зареєстрованого в реєстрі 27.03.2012 року за № 02215 відмовлено в повному обсязі. Зустрічний позов ТДВ «Південний колос» до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки № 17, укладеного між ОСОБА_1 та ТДВ «Південний колос» 05.07.2011 року, зареєстрованого в реєстрі 27.03.2012 року за № 02215, задоволено. Судом визнано договір оренди земельної ділянки № 17, укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Південний колос» 05.07.2011 року, зареєстрований в реєстрі 27.03.2012 року за № 02215, дійсним.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а в задоволені позовних вимог ТДВ «Південний колос» відмовити, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача - ТДВ «Південний колос» не визнав доводи апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що згідно договору оренди землі № 17 від 05.07.2011 року, зареєстрованого в реєстрі 27.03.2012року за № 02215, ОСОБА_1 надав, а ТДВ «Південний колос» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку площею 10,94 га, що знаходиться на території Новоодеської міської ради. Договір укладено на 10 років, орендна плата вноситься орендарем в розмірі 3121,80 грн. на рік до 20 числа останнього у звітному році місяця. Дослідивши оригінал вищевказаного договору, наданий відділом Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області, судом також встановлено, що текст договору в графі підписи сторін не містить підпису орендодавця. Згідно акту прийому передачі земельної ділянки який є невідємною частиною договору ОСОБА_1 передав, а ТДВ «Південний колос» прийняло земельну ділянку площею 10,94 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Новоодеської міської ради терміном на 10 років. Вказаний акт підписано ОСОБА_1 та представником ТДВ «Південний колос», що на думку суду свідчить про наявність волі орендодавця на укладення договору оренди землі саме на строк вказаний в договорі оренди землі № 17 від 05.07.2011 року.

Також суд виходив з того, що про волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору оренди землі з ТДВ «Південний колос» свідчить і фактичне виконання умов вказаного договору. Так, з часу реєстрації цього договору по 01.01.2016 року орендар вчасно в повному обсязі сплачував орендну плату, а орендодавець приймав його виконання, отримуючи орендну плату визначену спірним договором. Згідно наданих ТДВ «Південний колос» і досліджених судом видаткових касових ордерів та платіжних відомостей, розрахунку виплати ТДВ «Південний колос» орендної плати ОСОБА_1 станом на 01.01.2016 року позивачу переплачено орендної плати на 4667,58 грн., що на думку суду також може свідчити про усвідомлення обома сторонами строку на який було укладено договір оренди № 17 від 05.07.2011 року. Пояснення позивача про те, що в акті прийому передачі межових знаків на зберігання та в акті прийому передачі земельної земельної стоїть не його підпис, суд не прийняв до уваги, так як позивачем не було надано належних доказів про це і почеркознавчу експертизу з цього приводу він призначити не просив. Крім того, посилаючись на ст. 218 ЦК України, суд дійшов висновку, що недодержання сторонами письмової форми договору не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи те, що договір оренди землі зареєстрований в реєстрі та виконується сторонами з моменету його реєстрації, орендодавець підтвердив укладання договору актом прийому передачі земельної ділянки і регулярно підтверджував дійсність цього правочину прийняттям виконання умов договору орендарем, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача та про необхідність задоволення зустрічнотго позову про визнання цього договору оренди землі дійсним.

Проте, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по спрпаві та матеріали справи в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Крім того, згідно ст. 2 Закону України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, крім Закону України "Про оренду землі", регулюються також ЗК України, ЦК України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною пятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підставі статті 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягав державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникало з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру, тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Саме про це зазначено в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року. Про це зазначено також в ст. 125 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), яка передбачала, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації заборонялося.

Отже, для вирішення судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації, вчиненням правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов, а одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. Саме про це зазначено в постанові Верховного Суду України № 6-118цс13 від 25.12.2013р.

Аналіз зазначеного свідчить про те, що сама по собі реєстрація договору, який не підписаний однією із сторін, не унеможливлює вирішення питання чи була наявна воля сторін на час його укладання договору, і не є безумовною підставою для визнання договору дійсним. Тому висновок суду з приводу того, що реєстрація договору оренди є підтвердженням дійсності довогору оренди з урахуванням інших обставин по справі є помилковим.

Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті визначено, як уже зазначалося раніше, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 ЦК. У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у звязку з невідповідністю його вимогам частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Як убачається з матеріалів справи, 09 жовтня 2008р. позивач отримав у спадок після смерті свого батька - ОСОБА_2 2/3 частини земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту МК № 072387, та 2/3 частини земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту ЯГ № 588141, що підтверджується копіями свідоцта про право на спадщину за законом від 09.10.2008р., зареєстрованими в реєстрі відповідно за № 2-1695 та № 2-1702. На підставі даних свідоцтв про право на спадщину за законом позивачу був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 10,94 га в межах території Новоодеської міської ради Новоодеського району Миколаївської області серія ЯЗ №246370 від 20 лютого 2009р. В зустрічній позовній заяві відповідач посилався на те, що 05 липня 2011року між сторонами було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки № 17 строком на 10 років з орендною платою 3121,80 грн. на рік. При цьому розмір орендної плати у визначених договором випадках переглядається 1 раз на 3 роки. Проте, даний договір не підписаний позивачем взагалі.

Згідно статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Ні позивач в первинному позові, ні відповідач в зустрічному позові не посилалися на те, що між сторонами договір оренди землі був укладений усно. Навпаки, відповідач наполягав на тому, що договір був укладений письмово, але через недбалість їх працівника не був підписаний позивачем, а позивач наполягав на тому, що він його не підписував, так як не укладав. Цей не підписаний позивачем договір оренди був зареєстрований відділом Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області в Державному реєстрі земель. За таких обставин висновок суду про те, що між сторонами було усно укладено договір оренди землі та застосування до нього положень ст. 218 ЦК України є неправомірним.

Згідно діючому законодавству моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В законі істотні умови договору оренди визначені в ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Наполягаючи на тому, що сторонами 05 липня 2011року був укладений договір оренди землі, відповідач на підтвердження своїх позовних вимог, викладених в зустрічній позовні заяві, не надав суду належних та допустимих доказів досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов, зазначених в договорі, в тому числі і стосовно строку дії договору. Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» невід'ємною частиною договору оренди землі дійсно наряду з іншим є також акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі об'єкта оренди. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання - передачі.

Як убачається з матеріалів справи, а саме з копій акту про передачу і прийом межових знаків на зберігання та акту приймання-передачі земельної ділянки (об'єкта оренди), які були надані суду першої інстанцції, в них не зазначено будь - якої дати їх складання. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача надав суду дані акти з зазначенням дат їх складання. При цьому в них зазначено, що акт про передачу і прийом межових знаків на зберігання складений 12.01.2009р., в той час коли державний акт про право власності на земельну ділянку позивач отримав тільки 20 лютого 2009р., а в акті приймання-передачі земельної ділянки зазначено, що він складений 27.03.2012р. Із тексту однієї із копій акту приймання-передачі земельної ділянки та оглянутого в судовому засіданні оригіналу акту приймання-передачі земельної ділянки вбачається, що в ньому первісно було зазначено рік- 2007, який потім було заштриховано. Для перевірки даних розбіжностей, апеляційним судом було зроблено запит до відділу Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області. З направлених на адресу апеляційного суду копій документів, на підставі яких було здійснено реєстрацію договору оренди вбачається, що договір оренди не підписаний позивачем, а в тексті акту про передачу і прийом межових знаків на зберігання та акту приймання-передачі земельної ділянки відсутні дати їх складання. Крім того, в цих актах підписи від імені позивача не схожі одна на іншу. Позивач заперечує той факт, що в акті приймання-передачі земельної ділянки стоїть його підпис. Наполягаючи на задоволенні зустрічного позову про визнання договору оренди дійсним з тих підстав, що позивач схвалив договір оренди, підписавши акт приймання - передачі земельної ділянки, який є невідємною частиною договору оренди землі, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що в даному акті стоїть підпис саме позивача. За таких обставин у суду не було достатніх правових підстав для висновку про те, що в даному акті стоїть підпис саме позивача, оскільки позивач не надав суду доказів того, що це не його підпис та не просив призначити з цього приводу почеркознавчу експертизу, так як відповідач, виступаючи з процесуальної точки зору як позивач за зустрічним позовом, також не надав суду доказів того, що в акті стоїть підпис позивача. Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що акт приймання-передачі земельної ділянки не можна вважати належним доказом волевиявлення позивача на укладення договору оренди саме від 05 липня 2011р. за № 17.

Крім того, як убачається з видаткового касового ордеру № 642 від 01.10.2012р. на суму 4000 грн., в ньому стоїть підпис мами позивача; в накладній від 05.07. 2013р. на отримання 2т пшениці на імя позивача стоїть підпис, який суттєво відрізняється від підпису від імені позивача в платіжній відомості від 15.07.2013р. про отримання 1200грн. Відрізняється підпис, вчинений від імені позивача в даній відомості і від підпису в платіжній відомості від 30.10.2013р. на суму 1360грн. При цьому в платіжній відомості від 15.07.2013р. підписи від імені позивача, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 схожі між собою, як і в платіжній відомості від 30.10.2013р., проте ці підписи в різних відомостях відрізняються один від іншого. Судом не встановлено ким виконані підписи від імені зазначених осіб в платіжних відомостях. В видатковому касовому ордері № 852 від 04.11.2014р. на 15000грн. також стоїть підпис від імені позивача. Однак, позивач заперечує те, що він отримував орендну плату. За таких обставин, враховуючи те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів того, що в зазначених платіжних документах стоїть підпис саме позивача на підтвердження своїх вимог про визнання договору оренди дійсним, суд помилково дійшов висновку, що дані платіжні документи є підтвердженням того, що договір оренди виконувався сторонами з моменету його реєстрації, що орендодавець підтвердив дійсність цього правочину прийняттям виконання умов договору орендарем.

Крім того, як убачається з платіжних документів, наданих суду відповідачем, одержані ніби-то позивачем суми в 2012р. складають 4000грн., в 2013р. 5860грн., в 2014р. 15000грн., в той час як в договорі оренди орендна плата визначена в сумі 3121,80грн. Доказів того, що орендна плата переглядалася та у звязку з якими обставинами, відповідач суду також не надав. За таких обставин зазначені суми самі по собі не підтверджують факт отримання їх у якості орендної плати саме за договором від 05.07.2011р. Як зазначив позивач в позовній заяві, він вважав, що діє інший договір до 2016р. і, не маючи наміру його продовжувати, він і звернувся до відповідача з метою повідомити йому свою волю з цього приводу, і тільки тоді дізнався , про існування договору від 05 липня 2011р. Дані обставини, враховуючи прийняття позивачем спадку від батька на земельні ділянки, відповідачем не спростовані.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що договір оренди виконувався сторонами з моменету його реєстрації, що орендодавець підтвердив укладання договору оренди актом прийому передачі земельної ділянки і регулярно підтверджував дійсність цього правочину прийняттям виконання умов договору орендарем. Навпаки аналіз зазначених вище обставин по справі свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі від 05 липня 2011р., а також про недоведеніть вчинення саме ним дій, спрямованих на виникнення правовідносин з оренди землі. Тому рішення суду слід скасувати та постановити нове про задоволення вимог позивача та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,314,316 ЦПК України, судова колегія , -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 10,94 га, яка знаходиться на території Новоодеської міської ради, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Південний колос» 05 липня 2011р. № 17 та зареєстрований в відділі Держкомзему у Новоодеськолому районі Миколаївської обласі 27 березня 2012року за № 02215.

У задоволенні зустрічного позову Товариства з додатковою відповідальністю «Південний колос» до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 10,94 га, яка знаходиться на території Новоодеської міської ради, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Південний колос» 05 липня 2011р. № 17 та зареєстрованоно в відділі Держкомзему у Новоодеськолому районі Миколаївської обласі 27 березня 2012року за № 02215 відмовити через їх необгрунтованість.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді