АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/852/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 56 Компанієць О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Ювшина В.І.
секретарГончар Л.В.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальних збитків,

в с т а н о в и л а :
У червні 2015 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду із позовом ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді водія автотранспортних засобів, допустив недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 10161,75 грн.

У зв`язку з тим, що з ОСОБА_1 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, на підставі наказу командира військової частини № 100 від 08.04.2014 року з квітня 2014 року із заробітної плати ОСОБА_1 відраховувалась вказана сума. Добровільно ОСОБА_1 сплатив 4718,43 грн.

Враховуючи наведене, Військова частина НОМЕР_1 просила суд стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 5443,32 грн., завдану ним під час виконання трудових обов`язків.

03 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому зазначив, що із наказами командира в/ч НОМЕР_1 про притягнення його до матеріальної відповідальності та стягнення матеріальної шкоди в розмірі 10161,75 грн. він не згідний, добровільного відшкодування вказаної шкоди не здійснював та не надавав згоди на утримання коштів із заробітної плати.

Із вказаних підстав, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь матеріальні збитки в розмірі 4181,76 грн.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року в задоволенні первісного позову Військової частини НОМЕР_1 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 4718,43 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, колегія суддів в порядку ст. 303 ЦПК України переглядає рішення суду лише у вказаній частині.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 з 30 листопада 2013 року працював водієм автотранспортних засобів відділення централізованого підвозу взводу забезпечення (а.с. 8).

Договором № 107 від 05 грудня 2013 року на ОСОБА_1 покладено повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності довірених йому матеріальних цінностей (а.с. 35).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 57 від 28.02.2014 року водія автотранспортного засобу взводу забезпечення працівника ЗСУ ОСОБА_1 за порушення вимог Положення з бухгалтерського обліку в Збройних Силах України, п. 4.6.3 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України, що призвело до нестачі військового майна, яке було передане йому на відповідальне зберігання, притягнуто до повної матеріальної відповідальності в сумі 10161,75 грн. (а.с. 28-30).

Відповідно до ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені ст. 134 КЗпП України.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.

Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

З наведеного вбачається, що покриття шкоди, заподіяної працівником, шляхом відрахування із заробітної плати останнього, здійснюється за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій лише у разі завданні працівником шкоди в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності укладання договору повної матеріальної відповідальності з водієм ОСОБА_1 , оскільки професія водія не належить до переліку посад, з якими установою можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження матеріальних цінностей.

Враховуючи наведене, наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 57 від 28.02.2014 року притягнуто ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності з порушенням зазначених норм закону.

Таким чином, з ОСОБА_1 неправомірно здійснювались відрахування із заробітної в рахунок відшкодування завданої ним шкоди установі.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був ознайомлений із наказом про притягнення його до повної матеріальної відповідальності (а.с. 197 зворот), та крім того, починаючи з червня 2014 року і до березня 2015 року із заробітної плати ОСОБА_1 проводились відрахування в рахунок відшкодування завданої шкоди, про що ОСОБА_1 не міг не знати. (а.с. 33-34). Наказ командира в/ч НОМЕР_1 № 57 від 28.02.2014 року ОСОБА_3 не оскаржував.

Згідно ч.1 ст.233 ЦПК України працівник має право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із зустрічним позовом про стягнення матеріальних збитків ОСОБА_1 звернувся до суду лише 03 грудня 2015 року після звернення в/ч НОМЕР_1 із позовом до нього про стягнення збитків.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що представником в/ч НОМЕР_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що ОСОБА_1 пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду за захистом свого права, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення ч.2 ст.233 КЗпП України, згідно якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, спірні правовідносини виникли з приводу завдання ОСОБА_1 збитків в/ч НОМЕР_1 та правомірності стягнення з нього вказаних збитків шляхом відрахувань із заробітної плати, а не з приводу нарахування та виплати заробітної плати.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції є законним та ґрунтується на відповідних нормах цивільного та трудового законодавства, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі лише у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки ОСОБА_1 подано позов, який не відноситься до вказаної категорії справ, а виникає з трудових правовідносин, з нього слід стягнути в дохід держави не сплачений ним при поданні апеляційної скарги судовий збір в сумі 606,32 грн. (1378 грн.*0,4*110 %).

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхиляє, рішення суду першої інстанції залишає без змін, та стягує з ОСОБА_1 в дохід держави на спеціальний рахунок судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року по справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення матеріальних збитків залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 606 грн. 32 коп.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :