Справа № 310/2489/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

13 вересня 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого судді Парій О.В.

при секретарі Мирошниченко Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Бердянського міськрайонного суду справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними окремих пунктів договору кредиту, визнання недійсним кредитного договору в цілому, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на споживчі цілі була необхідність отримати кредитні кошти. Звернувшись до відповідача, спеціалісти банку запропонували одну із схем надання кредиту: отримання коштів в іноземній валюті доларах США, відповідно до якої він міг би сплачувати за найменшою процентною ставкою. 20 березня 2007 року між ним та банком укладений договір кредиту № 07/П/10-К, умови якого було частково змінено в подальшому. Вказує, що мали місце порушення його прав, як споживача, які полягають у наступному: відсутність переддоговірної роботи в необхідному для споживача обсязі, неможливість запропонувати свої умови договору, приховані відсотки, застосування нечесної підприємницької практики (омани). Просить: - визнати недійсними пункти кредитного договору № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року, а саме п.п. 1.1., 1.1.1., 2.1., 2.4.1., 2.6., 2.6.1., 2.6.2., 2.6.3., 2.7., 3.1.1., 3.3.7., 3.3.8., 3.3.13., 3.3.14., 3.3.15., 3.4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 6.2.; - визнати недійсним договір кредиту № 07/П/10-К від 20 березня 2007 року.

В судовому засіданні позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача за дорученням ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що між банком та ОСОБА_1 дійсно 20.03.07 року укладено кредитний договір, за яким позивачу видано кошти в розмірі 59400 доларів США зі сплатою 12,5 % річних. В подальшому за додатковою угодою відсоткову ставку збільшено до 14,5 % річних. В якості забезпечення зобовязань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку передано квартиру. Строк дії кредитного договору до 19 березня 2007 року. При укладанні кредитного договору позивачу надана повна інформація щодо видачі кредиту, розяснені та повідомлені умови кредитування. Ніяких обставин, які б примушували його прийняти їх у безумовному порядку, не існувало. Підчас укладання договору позивач не висловив жодних заперечень до умов договору, валюти кредиту. Форма і зміст договору відповідають вимогам чинного законодавства. Кредитний договір укладений до підписання іпотечного договору. Інформація про предмет іпотеки, зазначений в кредитному договорі є наслідком переддоговірної роботи, яка проводилася до видачі кредиту. До отримання кредиту ОСОБА_1 письмово доведена інформація про необхідність сплати ним комісії за видачу готівки, ці платежі мали разовий характер та включено до умов кредитного договору. Позивач був заздалегідь попереджений про необхідність страхування предмету іпотеки. Як в кредитному договорі, так і в так і в заяві на видачу готівки вказано валюту кредиту долари США. В оману банк позивача не вводив. В 2010 році банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на нерухоме майно.

Аналізуючи надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 48, ч. 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції станом на дату укладення договору), банкам забороняється діяльність у сфері матеріального виробництва, торгівлі (за винятком реалізації памятних, ювілейних і інвестиційних монет) та страхування, крім виконання функцій страхового посередника. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи повязаної особи банку як обовязкову умову надання банківських послуг.

Згідно ч. 1 ст. 12 та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору) споживач має право вимагати від продавця (виробника, виконавця), щоб якість придбаного ним товару (виконаної роботи, наданої послуги) відповідала вимогам нормативно-правових актів та нормативних документів, умовам договорів, а також інформації про товар (роботу, послугу), яку надає продавець (виробник, виконавець). Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 19, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату розгляду справи) якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно потреби у послугах, заміні складових чи ремонті. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитися, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець навязає такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином(крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до ст.ст. 626, 627, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції станом на дату укладання договору) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України (в редакції станом на дату розгляду справи) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ст.ст. 215, 216, 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції не надаються або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частині 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину.

Судом встановлено, що 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 07/П/10-К. Згідно умов даного договору банк надав позичальнику 59400,00 доларів США на поточні потреби на строк по 19 березня 2017 року. За користування кредитом встановлена ставка в розмірі 12,5 % в рік. 13 жовтня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої з 20 жовтня 2008 року процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 14,5% річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком 20 березня 2007 року укладено іпотечний договір, за ким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що банк провів переддоговірну роботу в необхідному для споживача обсязі, в тому числі про необхідність страхування предмету застави та сплати відповідних комісій. Доказів в підтвердження обставини, що ОСОБА_1 бажав запропонувати свої умови кредитного договору та йому не надали такої можливості, а також про не проведення переддоговірної роботи позивач не надав. Заяв про складнощі в отриманні доказів та клопотань про витребування доказів судом в порядку ст. 137 ЦПК України не надходило.

Крім цього, позивачем не надано докази в підтвердження обставини, що банк навмисно ввів його в оману щодо умов договору. Заяв про складнощі в отриманні доказів та клопотань про витребування доказів судом в порядку ст. 137 ЦПК України не надходило.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки зазначені Правила затверджені постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року, тобто після укладення кредитної угоди між позивачем та відповідачем.

Посилання позивача на те, що банк не мав відповідного дозволу (ліцензії) на використання готівкової валюти як засобу платежу, та що це є однією з підстав для визнання договору кредиту недійсним, суд не приймає до уваги, оскільки такі вимоги ОСОБА_1 заявлялися раніше та рішенням Бердянського міськрайонного суду від 24 жовтня 2011 року (справа № 2-263/2011) в їх задоволенні відмовлено. Зазначене рішення в цій частині залишено без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 квітня 2012 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 57-62, 88, 208, 209, 212-215, 223, 293, 294 ЦПК України, ст.ст. 203, . 215, 216, 217, 230 ЦК України, ст.ст. 12, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними окремих пунктів договору кредиту, визнання недійсним кредитного договору в цілому, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Парій