Справа № 523/9370/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2016 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.,

при секретарі судового засідання Дзюба Г.І.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 21 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, а також за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 лютого 2008 року ОСОБА_1 (далі - позивач) уклав із ОСОБА_5 (далі - відповідач) договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США (сума еквівалентна на той час 25250 гривням) з умовою їх повернення за його першою вимогою зі сплатою 4 відсотків кожного місяця за користування грошима. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. До цього часу боржником постійно порушувалися зобов'язання з повернення запозичених коштів, про що свідчить написання інших розписок, якими боржником визнавався борг та ОСОБА_1 відстрочувався строк погашення боргу. До цього часу після неодноразових звернень до відповідача кошти у повному обсязі позивачу не повернуто.

Так, на цей час зобов'язання відповідачем не виконано, основна сума боргу становить 5570 доларів США.

При цьому, позивач вважає, що стягнення заборгованості за договором позики повинно відбуватись також із співвідповідача - ОСОБА_6, оскільки він неодноразово виступав в якості поручителя ОСОБА_5. При цьому, позивач пояснює, що доказом поручительства є наявність у позивача копій державних актів на право власності на земельні ділянки, які видані на підставі рішень Долинської сільської ради Арцизького району Одеської області від 15.12.2010 р. №15-УІ, які було надано позивачу ОСОБА_6, як доказ можливості повернення боргу.

На підставі викладеного, викладеного позивач просить стягнути на його користь солідарно зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 02 лютого 2008 року у розмірі 144875 гривень 70 копійок, судові витрати за подання позовної заяви у розмірі 1448 гривень 75 копійок, судові витрати за подання заяв про забезпечення позову у розмірі 121 гривня 80 копійок та 243 гривні 60 копійок, судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 275 гривень 60 копійок.

ОСОБА_6 звернувся з позовом ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу ОСОБА_1 достовірно було відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебувають в офіційному шлюбі з 1982 року. Однак, за твердженням позивача, йому не було відомо, що його дружина укладала з ОСОБА_1 які-небудь договори позики. Він стверджує, що не надавав дружині згоди на укладення договору позики, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 СК України просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, а також підтвердили обставини, які викладені в позовній заяві. Позивач також пояснив, що кошти які він передав в позику відповідачці ОСОБА_5 було використані в інтересах спільного бізнесу її сімї, оскільки вона займалась підприємницької діяльністю. Він вважає, що кошти були використані відповідачами з метою придбання нерухомого майна та земельних ділянок.

Представник відповідачки ОСОБА_5 позовні вимоги визнала частково та пояснила, що кошти відповідачка отримала за курсом долара, який був станом лютий 2008р., а тому вона повинна була повертати кошти саме за цим курсом, а не за курсом на час розгляду справи. Представник також пояснила, що кошти за позикою були використані особисто ОСОБА_5, при цьому вона не повідомляла свого чоловіка про позику, а також не отримувала від нього згоду на отримання коштів.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала, та, в свою чергу, просила задовольнити позов ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним. Представник пояснила, що ОСОБА_6 було невідомо про отримання позики від ОСОБА_1, він не надавав згоди на її отримання. Крім того, він не знає на яку мету були використані ОСОБА_5 кошти, оскільки на потреби сімї вони не були використані.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики необхідно залишити без задоволення.

Вищевказаний висновок суду ґрунтується на фактах, які були встановлені в судовому засіданні, а також на аналіз доказів, які були надані сторонами.

Так судом встановлено, що 02 лютого 2008 року ОСОБА_1 (далі - позивач) уклав із ОСОБА_5 (далі - відповідач) договір позики, згідно з яким передав їй грошові кошти у сумі 5000 доларів США (сума еквівалентна на той час 25250 гривням) з умовою їх повернення за його першою вимогою зі сплатою 4 відсотків кожного місяця за користування грошима. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка відповідача свідчить про укладення договору позики між сторонами, що був укладений у простій письмовій формі, відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 1049 ЦК України, встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому засіданні судом перевірялись оригінали всіх розписок відповідачки, згідно останнього запису суму неповернутих коштів склала 5570 доларів США, яка не повернута до теперішнього часу. В судовому засіданні сторони підтвердили факт передання коштів у позику в доларах США.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, на час розгляду справи згідно офіційного курсу НБУ на день розгляд справи (100 доларів 2516.60) сума невиконаного зобовязання складає розмірі 140141 (сто сорок тисяч сто сорок одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебувають в офіційному шлюбі з 1982 року. Однак, за твердженням позивача, йому не було відомо, що його дружина укладала з ОСОБА_1 які-небудь договори позики. Він стверджує, що не надавав дружині згоди на укладення договору позики, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 СК України просить визнати його недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною 2 ст. 73 СК України встановлено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що кошти які він передав в позику відповідачці ОСОБА_5 було використані в інтересах спільного бізнесу та придбання майна для сімї, оскільки відповідачі займалась підприємницької діяльністю.

Представник відповідачки ОСОБА_5 пояснила, що кошти за позикою були використані особисто ОСОБА_5, при цьому вона не повідомляла свого чоловіка про позику, а також не отримувала від нього згоду на отримання коштів.

В судовому засіданні встановлено, що письмову згоду на укладення договору позики ОСОБА_6 не надавав. Вищевказаний факт підтвердили сторони по справі, а таким чином, він не підлягає доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що саме факт відсутності письмового погодження ОСОБА_6 на отримання позики його дружиною ОСОБА_5 не може бути підставою для визнання даного договору недійсним, оскільки в даному випадку данні зобовязання є особистим боргом дружини. Аналогічна позиція висловлена в ухвалі Верховного суду України від 02.09.2015р. по справі №6-1303ц15.

Крім того, в судовому засіданні не встановлено доказів, які свідчать, що дана сума позики була використана в інтересах сімї. Так, в першій розписці ОСОБА_5 вказує, що кошти бере в борг з метою придбання килимів. В судовому засіданні позивач пояснив, що ОСОБА_5 займалась підприємницькою діяльності, та неодноразово йому пояснювала, що кошти поверне після продажу чергової партії товару.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню. При цьому, необхідно стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 140141 (сто сорок тисяч сто сорок одна) гривня 20 (двадцять) копійок, судовий збір у розмірі 1401 гривня 41 копійка за подання позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд вважає, що з відповідача також підлягає стягнення додаткові витрати по сплаті судового збору за забезпечення позову та доказів у розмірі 241 гривня 20 копійок. В той же час, суд вважає, що витрати повязанні з забезпеченням позову та апеляційної скарги щодо відповідача ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, оскільки суд відмовив у задоволенні позову до даного відповідача.

Суд також вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики необхідно залишити без задоволення, оскільки вони є безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 65, 73 СК України, ст.ст. 1046,1047,1048,1049 ЦК України, ст.ст.10, 11, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 б. 41а, іпн. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 б. 9в., іпн. НОМЕР_2) суму боргу у розмірі 140141 (сто сорок тисяч сто сорок одна) гривня 20 (двадцять) копійок, судовий збір у розмірі 1401 гривня 41 копійка за подання позову, інші витрати повязані з розглядом справи у розмірі 241 гривня 20 копійок, а всього стягнути суму у розмірі 141783 (сто сорок одна гривня сімсот вісімдесят три) гривні 81 (вісімдесят одна) копійка.

3. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики залишити без задоволення.

4. Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання договору недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя