Справа № 591/2587/16-ц
Провадження № 2/591/1552/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Бурда Б.В.

при секретарі Гребенькової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує тим, що вона з 06.12.1975 року по 20 листопада 2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Після розірвання шлюбу, вона та відповідач продовжили проживати однією сімєю. Продовжили спільно виховувати та допомагати своїм дітям, мали спільний побут, спільне господарство та бюджет, взаємні права та обовязки що притаманні подружжю. Однією сімєю без реєстрації шлюбу вони проживали з часу розлучення і до січня 2014 року. Зазначили, що в 2012 році вона стала непрацездатною, розмір її доходу у вигляді пенсії є недостатнім та вона потребує матеріальної допомоги. Відповідач має можливість надавати їй таку допомогу, оскільки отримує пенсію в розмірі близько 4000 грн. Тому просить встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу її та відповідача з грудня 2003 року по січень 2014 року та стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та зазначив, встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу потрібен для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача.

Відповідач подав суду письмову заяву про часткове визнання позову, яку в судовому засіданні підтримав представник відповідача. Із змісту заяви та пояснень представника відповідача вбачається, що відповідачем визнаний факт проживання з позивачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з грудня 2003 року по січень 2014 року, але вони не погоджуються з розміром аліментів, що підлягають стягненню, та просять його зменшити до 400 грн. на місяць.

ОСОБА_3, яка була залучена до участі в розгляді справи у якості третьої особи, в судове засідання не зявилась. Представник третьої особи подав суду письмові заперечення проти позову з яких вбачається, що з грудня 2004 року ОСОБА_3 проживала з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу та за час спільного життя ними за рахунок спільних коштів було набуте спільне майно. В даний час у провадженні іншого суду перебуває справа за її позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним та поділ цього майна. Просить відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази подані сторонами, суд не приймає часткове визнання відповідачем позову та вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач та відповідач з 06.12.1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі, якій було розірвано 20 листопада 2003 року.

01 березня 2014 року відповідач та ОСОБА_4 вступили у шлюб, якій було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Встановлено, що у провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя. Із змісту позову вбачається, що у вказані справі, зокрема, ставить питання про встановлення факту проживанні однією сімю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 30.12.2004 року по 01.03.2014 року. (а.с. 91)

Наведені обставини свідчать на те, що визнання відповідачем позову порушує права та інтереси 3-ї особи, а тому не може бути прийняте судом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, ч. 1 ст. 91 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 13 квітня 2016 року в справі №6-3066цс15:

За положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» (із відповідними змінами) з 01.05.2016 розмір мінімальної заробітної плати становить 1450 грн., а прожиткового мінімуму:

- на одну особу в розрахунку на місяць 1399 грн.;

- для дітей віком до 6 років 1228 грн.;

- для дітей віком від 6 до 18 років 1531 грн.;

- для працездатних осіб 1450 грн.;

- для осіб, які втратили працездатність 1130 грн.

Судом встановлено, що позивач є непрацездатною, оскільки є пенсіонером за віком, та отримує пенсію, розмір якої станом на 25.05.2016 року перевищує прожитковий мінімум та становить 1619,23 грн. (а.с. 12)

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач просить встановити правовий факт проживання однією сімєю з відповідачем без реєстрації шлюбу та обґрунтовує це звернення вимогою про стягнення з відповідача аліментів на своє утримання.

В той же час, аналіз статті 256 ЦПК України дає підстави стверджувати, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов, зокрема:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Як встановлено судом та наведено вище, позивач не потребує матеріальної допомоги, оскільки її пенсія забезпечує їй прожитковий мінімум визначений законом, а отже не має права на отримання аліментів, навіть за умови доведення факту проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на надані ним докази на підтвердження факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу (пояснення свідків, фотокартки та копії документів), оскільки позивач зазначив, що встановлення цього факту потрібне виключно для вирішення питання одержання аліментів від відповідача, а позивач не має право на одержання такого утримання. Відтак, факт на встановленні якого наполягає позивач не має юридичного значення в контексті заявлених позовних вимог, оскільки від нього не залежить виникнення у позивача права на отримання від відповідача аліментів.

Враховуючи наведені вище обставини та норми закону, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 234, 235, 256, 259 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя