Справа № 2/489/102/16 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 січня 2016 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 державна нотаріальна контора, про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку квартири,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку квартири. Позивачка вказувала на те, що у 2008 році померла її бабуся ОСОБА_7, а 29 січня 2009 року її мати ОСОБА_8. Після її смерті вона разом з відповідачами поїхала до Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори для написання заяв про прийняття спадщини після смерті матері. Вона на той час перебувала у важкому психологічному та матеріальному стані. У нотаріуса на прохання вітчима вона підписала документ, який, як вона вважала, був заявою про прийняття спадщини, але, як виявилося пізніше, це була заява про відмову від спадщини. В подальшому із-за життєвих складностей та важкого фінансового стану із питанням щодо оформлення спадщини до 2015 року вона не зверталася. Та лише у 2015 році вона дізналася про те, що у 2009 році вона підписала заяву про відмову від прийняття спадщини.

Посилаючись на ці обставини, а саме на те, що відмова від прийняття спадщини була підписана нею під впливом тяжкої обставини смерті бабусі та матері та на вкрай невигідних умовах, позивачка просила суд визнати недійсною відмову від прийняття спадщини, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру №10, що розташована в м.Миколаєві по вул. Васляєва,2 від 05.06.2012 року, видане ОСОБА_3, визнати за нею право власності на ? частку вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8, яка померла 29.01.2009 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Просили про його задоволення.

Відповідачі проти позову заперечували. Вказували на те, що позивачка добровільно підписала заяву про відмову від прийняття спадщини та повністю розуміла наслідки своїх дій.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2009 року померла мати позивачки та ОСОБА_9 ОСОБА_8, після смерті якої відкрилась спадщина, що складалася з квартири №10, розташованої в будинку № 2 по вул.Васляєва в місті Миколаєві та грошових вкладів.

9 липня 2009 року син померлої, ОСОБА_3, звернувся до Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а чоловік померлої ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_1 - із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3

5 червня 2012 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру №10, розташовану в будинку №2 по вул.Васляєва в м.Миколаєві та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з належними відсотками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу.

Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.

У ч. 5 ст. 1274 ЦК України закріплено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Звертаючись до суду з даним позовом, а також в судовому засіданні при розгляді даної цивільної справи позивачка посилалася на те, що, підписуючи заяву про відмову від прийняття спадщини на користь її брата відповідача у справі ОСОБА_3, вона знаходилася у важкому психологічному стані у звязку зі смертю її бабусі та матері, та внаслідок тяжкого матеріального стану, а тому вважала, що підписує заяву про прийняття спадщини після смерті матері.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи слідує, що дана заява була складена у присутності державного нотаріуса.

Зміст цієї заяви свідчить, що у позивачки не могло бути будь-яких сумнівів у правових наслідках, які вона за собою тягнула.

Волевиявлення позивачки було вільним та самостійним, оскільки нею повністю усвідомлювалися усі істотні обставини вчинюваних нею дій, її волевиявлення було спрямоване саме на досягнення певного визначеного результату - подальше оформлення відповідачем ОСОБА_3 спадщини, з яким вони знаходилися в хороших сімейних стосунках.

Позивачці було роз'яснено зміст та наслідки ст.1273 ЦК України, а саме, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.

Позивачка мала можливість у передбачений законом строк відкликати її, проте не скористалася цим, а до суду звернулася лише після спливу шести років після підписання такої заяви.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачка добровільно позбавила себе права на частку у спадщині, такі дії ОСОБА_1 відповідали її волевиявленню, між смертю спадкодавців, матеріального стану позивачки та вчиненим нею правочином причинно-наслідковий зв'язок відсутній, позивачкою не надано доказів застосування щодо неї фізичного та психічного тиску з боку інших осіб, а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на частку квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.А. Спінчевська