АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Одинака О.О.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року,

встановила:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» у грудні 2014 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Зазначало, що товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 укладено договір позики 10 серпня 2012 року, за яким товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100000 грн., а останній зобов»язався повернути грошові кошти в сумі 20000 грн. до 1 вересня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 жовтня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 листопада 2012 року, в сумі 20000 грн. - 1 грудня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 січня 2013 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_2 зобов»язання, товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» просило стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 100000 грн.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від

№22ц-154 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Дячук О.О.

Категорія: 19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

2 грудня 2015 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» грошові кошти в сумі 100000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа», суд першої інстанції, керувався положеннями ст.526 ЦК України та виходив із невиконання ОСОБА_2 зобов»язання.

На обґрунтування такого висновку суд першої інстанції послався на розписку ОСОБА_2 про наявність заборгованості перед товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» в сумі 100000 грн. та зобов»язання здійснити оплату в сумі 20000 грн. до 1 вересня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 жовтня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 листопада 2012 року, в сумі 20000 грн. - 1 грудня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 січня 2013 року.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність укладення товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 договору позики.

З таким висновками суду першої інстанції погодитися не можна повністю.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Предметом позову товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа», тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останнє просило ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 100000 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа», звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися вимоги, зазначало надання товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» позики ОСОБА_2 10 серпня 2012 року.

Отже, товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» захист права пов»язувався із правовідносинами з договору між товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 позики від 10 серпня 2012 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» про стягнення грошових коштів, керувався положеннями ст.526 ЦК України та вважав встановленим, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 має місце зобов»язання з повернення грошових коштів в сумі 100000 грн.

Відповідно до ст.31 ЦПК України крім прав, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач до початку розгляду судом справи по суті має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Отже, виключно позивачу належить право вибору своїх процесуальних дій, зокрема, змінити підставу чи предмет позову.

З матеріалів справи вбачається, що товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» позовні вимоги з підстав невиконання ОСОБА_2 зобов»язання з повернення грошових коштів в сумі 100000 грн. не заявлялися.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, самостійно змінив підстави позову.

Згідно із п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином судове рішення підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

До матеріалів справи приєднано документ, за змістом якого ОСОБА_2 визнає заборгованість перед товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» в сумі 100000 грн. та зобов»язується здійснити оплату в сумі 20000 грн. до 1 вересня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 жовтня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 листопада 2012 року, в сумі 20000 грн. - 1 грудня 2012 року, в сумі 20000 грн. - до 1 січня 2013 року (а.с.4).

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України).

ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Приєднаний до матеріалів справи документ, за змістом якого має місце заборгованість ОСОБА_2 перед товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» в сумі 100000 грн. та зобов»язання здійснити оплату засвідчує наявність зобов»язання ОСОБА_2 перед товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» щодо здійснення сплати заборгованості в сумі 100000 грн.

Однак, надання ОСОБА_2 зобов»язання з повернення грошових коштів само по собі не може свідчити про наявність між сторонами правовідносин з договору позики, оскільки не містить умов договору позики.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо існування між товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 правовідносин з договору позики.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ч.4 зазначеної норми суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи апеляційним судом товариству з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» запропоновано подати докази щодо вчинення товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 договору позики 10 серпня 2012 року.

Проте, товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» ухилилося від доведення обставин укладення товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 договору позики 10 серпня 2012 року, на які посилалося.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав про складання 10 серпня 2012 року документа про наявність заборгованості перед товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» в сумі 100000 грн. та зобов»язання здійснити оплату у зв»язку із правовідносинами між товариством з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» та ОСОБА_2 з реалізації книжкової продукції.

За правилами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З приєднаних до матеріалів справи довідок публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-банк» вбачається здійснення ОСОБА_2 оплати на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» за книжкову продукцію у червні 2012 року, за товар у серпні, вересні та жовтні 2012 року.

Тому підстав для для покладення на ОСОБА_2 обов»язку з стягнення на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» грошових коштів за договором позики немає.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 2 грудня 2015 року скасувати.

У позові товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича група «Основа» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді