АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/2604/14-ц Номер провадження 22-ц/786/815/16Головуючий у 1-й інстанції Марущак Р.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Гальонкіна С.А., Абрамова П.С.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та виділення майна в натурі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 60,4 кв.м., придбаний під час шлюбу, розташований за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ним та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вищевказаного будинку (за кожним); стягнути з відповідача на його користь у відшкодування понесених судових витрат 623 грн. 05 коп.

Заявлені вимоги мотивовані неможливістю у добровільному порядку поділити спільно нажитий у шлюбі будинок.

У березні 2015 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності та виділити в натурі 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 60,4 кв.м..

Заявлені вимоги мотивовані невиконанням ОСОБА_3 рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 21.08.2014 року про стягнення аліментів, а також тим, що ОСОБА_3 офіційно не працює, приховував доходи від колишньої дружини та не приймав участі у матеріальному забезпеченні малолітньої дитини.

Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності та виділення майна в натурі залишено без розгляду. Роз'яснено позивачу ч.2 ст.207 ЦПК України відповідно до якої особа, позовну заяву якої залишено без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені повністю:

визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 60,4 кв.м., придбаний під час шлюбу, розташований за адресою: АДРЕСА_1;

визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частку будинку, розташованого по АДРЕСА_1 загальною площею 60,4 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м.. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам та фактичним обставинам, а тому його висновок про визнання за сторонами права власності за кожним на ? частину спірного будинку не узгоджується з приписами ч.3 ст. 70 СК України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 2004 року по 23 вересня 2014 року (т.1 а.с.5-6). За час перебування у шлюбі сторонами у 2008 році придбано у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.9).

Згідно звіту з оцінки майна № 140827/130-Н ринкова вартість вказаного житлового будинку загальною площею 60,4 кв.м. станом на 23.07.2014 року складає 120 610 грн.( т.1 а.с.10- 22 ).

Відповідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 та витягу з державного реєстру правочинів право власності на спірний будинок зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1 а.с.24-29).

Суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального закону дав правильну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам і зробив обґрунтований висновок про те, що спірна садиба є спільною сумісною власністю сторін спору і кожний з них має право на половину цього майна.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Пунктом 30-тим постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.2, ч.3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виконав вимоги ст.212 ЦПК України - дав належну оцінку пред'явленим сторонами доказам як кожному окремо, так і усім доказам у їх сукупності. Зокрема, суд першої інстанції у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України у своєму рішенні навів обґрунтовані мотиви, з яких він відкинув як неналежні такі письмові докази як розписка ОСОБА_4 та письмові пояснення ОСОБА_5 В апеляційній скарзі відсутні обґрунтовані посилання на докази, що спростовували б ці висновки суду першої інстанції.

Правовий висновок суду першої інстанції про презумпцію спільної сумісної власності подружжя у разі набуття певного майна під час перебування осіб у зареєстрованому шлюбі ґрунтується на правильному розумінні змісту ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України.

Наполягаючи на відступлені від засад рівності часток подружжя, відповідачка не надала суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували існування обставин, з якими закон пов'язує можливість зміни розміру часток подружжя у праві спільної сумісної власності під час його поділу (ч.2,ч.3 ст.70 СК України), - невиконання рішення суду про стягнення аліментів, недостатність розміру аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна, витрачання його на шкоду інтересам сім'ї, тощо.

Твердження апеляційної скарги про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо необхідності нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей суперечить приписам ч.5 ст.719 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: С.А.Гальонкін

П.С.Абрамов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов