Номер провадження 22-ц/788/1148/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

09 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 24 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Сумської міської ради, треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Сумській області, ОСОБА_5, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Веретенівський», про визнання права на користування житловим приміщенням, -

в ст. а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача ОСОБА_3 у повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм ст.. 212 ЦПК України, упереджено, неправильно оцінив показання свідків , які підтвердили ті обставини, що позивач зі згоди свого батька вселився у спірне житлове приміщення і після смерті батька по теперішній час проживає у спірній квартирі та безпідставно поставив під сумнів ці показання свідків, а також надав необ'єктивну оцінку показанням свідків з боку третьої особи ОСОБА_5. Крім того, вважає, що суд у порушення вимог ЦПК безпідставно визнав належними та допустимими доказами висновок за матеріалами перевірки оперуповноваженого Лебединського ВП ГУНП в Сумській області стосовно місця проживання позивача , який на його думку зроблений з порушенням діючого законодавства. Також вважає, що суд не дав належну правову оцінку тим обставинам, що поховання свого батька проводив саме позивач, а ОСОБА_5 взагалі не був присутнім на похованні, а також фотографіям наданим позивачем, які підтверджують факт спільного проживання позивача з батьком.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира АДРЕСА_2, відноситься до державного житлового фонду і була надана ОСОБА_6 у порядку черговості відповідно до рішення Сумської міської ради народних депутатів № 46 від 16 лютого 1989 року « Про надання житлових приміщень в новозбудованих будинках» і ці обставини визнаються сторонами і ними не оспорюються. ( а.с. 9.10)

ОСОБА_6 проживав в спірній квартирі як наймач та був зареєстрований у вказаній квартирі з 24.01.1990 року, що підтверджується по квартирною карткою ( а.с. 13)

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року ( а.с. 8)

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21 листопада 1988 року вбачається, що позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6 ( а.с. 7)

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи № 1783/24 від 17.06.2015 року, позивач ОСОБА_3 з 27.01.2005 року зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3. ( а.с. 16)

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог посилався на те, що він є членом сім'ї наймача квартири, оскільки з березня 2014 року зі згоди свого батька ОСОБА_6 добросовісно вселився та до смерті батька у травні 2015 року постійно проживав з ним у спірній квартири, вів спільне з батьком господарство, мав спільний бюджет , доглядав за ним , а після його смерті поховав його та продовжує постійно проживати у квартирі, а тому вважає, що набув право користування квартирою відповідно до ст.. 817 ЦК України, ст..ст.64, 65 ЖК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки позивачем не доведено тих обставин, що позивач вселився в спірну квартиру на законних підставах відповідно до ст.. 65 ЖК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів , виходячи з наступних підстав.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" міститься роз'яснення про те, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясовувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012р. ( справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Уразі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім'ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

З огляду на вказані норми, правову позицію Верховного Суду України , яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, при вирішенні справи потрібно з'ясувати дотримання позивачем встановленого порядку при його вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача , встановити, де у позивача було постійне місце проживання, на яких правах він проживав у спірній квартирі.

З матеріалів справи та паспортних даних позивача ОСОБА_3 вбачається, що позивач з 27 січня 2005 року та до теперішнього часу зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 ( а.с. 4-5, 16)

Судом також встановлено, що спірна квартира є неприватизованою і являється житлом державного житлового фонду, там постійно з 24 січня 1990 року та до моменту смерті був зареєстрований та проживав наймач ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року , а також раніше були зареєстровані колишня дружина наймача ОСОБА_7 та його син -позивач ОСОБА_3, які на момент смерті наймача у спірній квартирі зареєстровані не були, а з 2001 року та 2005 року були зареєстровані за іншою адресою, а саме у квартирі АДРЕСА_1 ( а.с. 104-105, 4-5)

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 вселився у спірну квартиру як член сім'ї наймача з дотриманням встановленого законом порядку за згодою свого батька ОСОБА_6 та був зареєстрований у вказаній квартирі і що спірне приміщення було його постійним місцем проживання.

Доказів ведення з наймачем ОСОБА_6 спільного господарства позивачем ОСОБА_3 або його представником ні суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції надано не було і матеріали справи таких доказів не містять. Також позивач ОСОБА_3 або його представник не надав суду будь-яких доказів щодо спільного з наймачем ОСОБА_6 доходу, спільних витрат.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що за час проживання позивача ОСОБА_3 у спірній квартирі разом з наймачем ОСОБА_6, він особисто або сам наймач ОСОБА_6 зверталися до житлово-експлуатаційних організацій з намірами оформити факт проживання позивача у спірній квартирі.

Ксерокопії фотографій що містяться в матеріалах справи ( а.с. 164-168) , не свідчать про спільне проживання ОСОБА_3 із своєю родиною разом з наймачем ОСОБА_6 у спірній квартири саме у період з березня 2014 року по травень 2015 року , оскільки вони не містять інформації про дату їх виготовлення , а тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв їх до уваги як доказ спільного проживання позивача однією сім'єю з батьком.

Отже, порядок вселення позивача ОСОБА_3 в спірну квартиру дотримано не було.

Таким чином вказані обставини доводять, що позивач ОСОБА_3 не був членом сім'ї свого батька ОСОБА_6, оскільки мав свою сім'ю, зберігав за собою інше житло в якому зареєстрований з 2005 року, тому за ним не можна визнати право користування спірною квартирою .

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання за позивачем ОСОБА_3 права користування спірною квартирою.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції упереджено оцінив докази по справі, а саме показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15Л , є безпідставними , оскільки суд першої інстанції відповідно до ст.. 212 ЦПК України оцінив дані докази належним чином, мотиви їх неприйняття зазначив у рішенні, а ці доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. У зв'язку з цим, суд обґрунтовано відхилив доводи позивача, оскільки показання свідків не містять обставин щодо вселення позивача у спірну квартиру в установленому ЖК України порядку, показання містять протиріччя, а тому не можуть бути розцінені як достовірні докази на підтвердження вимог позивача. Крім того, показання свідків не можуть бути правовою підставою для визнання за позивачем права на користування спірною квартирою, тому ці доводи колегією суддів відхиляться і до уваги не приймаються.

Доводи апелянта про те, що суд безпідставно врахував як належний доказ, висновок оперуповноваженого Лебединського ВП ГУНП Сумської області щодо місця проживання позивача ОСОБА_3 у м. Лебедин, є необґрунтованими оскільки цей висновок судом був визнаний належним та допустимим у розумінні ст..ст. 58,59 ЦПК України, він має інформацію щодо предмета доказування та одержаний без порушення порядку, встановленого законом.

Доводи апелянта про те, що його батько ОСОБА_6 у 2014 році не заперечував щодо вселення позивача у спірну квартиру та його проживання і тим самим висловлював свою згоду на його вселення за відсутності письмової згоди, також до уваги колегією суддів не приймаються та відхиляються, оскільки вселення позивача у спірну квартиру в установленому законом порядку, як то передбачено ст.. 65 ЖК України проведено не було, а доказів того, що наймач ОСОБА_6 висловлював свою згоду на вселення та проживання свого сина ОСОБА_3 у спірній квартирі матеріали справи не містять.

Твердження апелянта про те, що позивач набув право користування спірної квартирою, оскільки постійно проживав з колишнім наймачем, здійснював догляд за ним, а після його смерті поховав його , прийняв спадщину та продовжує проживати у спірній квартирі, не спростовують наведених висновків суду, оскільки право користування житловим приміщенням не може бути успадкованим, а може бути тільки набутим у порядку встановленим ЖК України.

Доводи апелянта про те, що суд у своєму рішенні безпідставно посилався на показання свідка ОСОБА_16, який не був допитаний судом першої інстанції, колегією суддів приймаються до уваги, оскільки даний свідок дійсно не був допитаний у судовому засіданні, однак посилання на показання свідка ОСОБА_16 не спростовують наведених висновків суду та встановлені обставини справи, оскільки зазначений у рішенні суду аналіз показань свідка ОСОБА_16 не впливає на загальні висновки суду щодо відмови у задоволені позову, крім того, обставини на які посилався суд підтверджені також показаннями інших свідків, а саме ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а тому на думку колегії суддів помилкове посилання у мотивувальній частині рішення на показання свідка ОСОБА_16 не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно не призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме те, що суд першої інстанції поставив під сумнів показання свідків з боку позивача, не надав правової оцінки поясненням позивача стосовно обґрунтування ним своїх вимог щодо згоди батька на вселення у квартиру, обставин поховання наймача, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони є такими ж самими, як і обставини викладені в позовній заяві, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, апелянт не навів і ці доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим й не може бути скасовано з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 24 травня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -