Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 2-1018/11 Головуючий у 1-й інстанції Вільямовська Н.О.
Пр. № 22-ц/778/3497/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Трофимової Д.А., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року у справі за поданням старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Енергодарського міського управління юстиції ОСОБА_4 про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, стягувач ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

Старший державний виконавець ВДВС Енергодарського МУЮ ОСОБА_4 звернулась до суду із вищезазначеним поданням, в якому просила обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним зобовязань за виконавчим листом № 2-1018/11 від 04.09.2015 року, виданим Василівським районним судом Запорізької області.

В обґрунтування свого подання державний виконавець зазначав, що у ВДВС Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області на примусовому виконанні перебував виконавчий лист № 2-1018/11 від 04.09.2015 року, виданий Василівським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника щомісячно. 23.09.2015 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом, копія якого направлено рекомендованою кореспонденцією сторонам виконавчого провадження. В ході перевірки майнового стану боржника реального виконання рішення було встановлено, що боржник, згідно з відповіддю є громадянином України, на обліку в ДПС як платник податків не перебуває, на обліку в ПФУ не перебуває, рухомим та нерухомим майном на території м. Енергодар не володіє, на обліку в ЕМЦЗ не перебуває. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Заборгованість станом на 01.01.2016 року становить 102592,14 грн. Згідно відповіді Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка містяться в Єдиному Державному реєстрі документів моряків був виданий капітаном Одеського морського торговельного порту 10.12.2009 року диплом штурмана № 01972/2009/08, та вказаний факт підтверджує можливість виїзду боржника за межі України. 22.01.2016 року на адресу відділу зявився боржник та надав письмові пояснення про те, що офіційно на даний час ніде не працевлаштований, на обліку в ПФУ, ЕМЦЗ не перебуває, має відкритий рахунок в установі банку «Аваль», рухомим майном в м. Енергодарі не володіє, проте володіє нерухомим майном в м. Дніпропетровськ. З розрахунком заборгованості та процедурою нарахування боргу ознайомлений, та при цьому боржник долучив до матеріалів виконавчого провадження ксерокопію паспорта громадянина України. Та деякі чеки про сплату поточної заборгованості по аліментам. Будь яку іншу допомогу матеріального характеру (одяг, харчування) боржник своїй дитини не надає (документи, які б підтвердили даний факт, наприклад чеки на купівлю дитячого одягу) у матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року (а.с.14), з урахуванням ухвали суду першої інстанції про виправлення описки (а.с. 64), подання задоволено.

Обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу, до виконання ним своїх аліментних зобовязань за виконавчим листом № 2-1018/11 від 04.09.2015 року, виданим Василівським районним судом Запорізької області, за яким ОСОБА_2 зобовязаний платити аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дитини, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, боржник ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.18-22) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, винести відповідне рішення, яким відмовити в задоволенні подання ВДВС Енергодарського МУЮ, стягнути з Енергодарського МУЮ на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на розгляд даної справи.

Державний виконавець та стягувач ОСОБА_5 подали апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу боржника (а.с. 76-108).

У судове засідання 06 жовтня 2016 року належним чином повідомлені про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.72,74) державний виконавець ВДВС Енергодарського МУЮ ОСОБА_4 та боржник ОСОБА_2 не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки державного виконавця та боржника та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю стягувача ОСОБА_5 та представника боржника за довіреністю (а.с. 54) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга боржника ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 312 ч. 1 п. 3 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Встановлено, що суд першої інстанції, дійшов висновку про необхідність задоволення подання державного виконавця у цій справі, керуючись лише ст. 124 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за межі України та вїзду в Україну громадян України», ст. ст. 209, 217 ЦПК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Дійсно Енергодарський міський суд Запорізької області, як суд за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби - ВДВС Енергодарського МУЮ, мав право вирішувати питання за поданням державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 2-1018/11 від 04.09.2015 року, виданим Василівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу боржника щомісячно.

Проте, при розгляді цієї скарги судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення ухвали, яка в силу вимог ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню апеляційним судом з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, встановлено, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуємої ухвали у цій справі безпідставно керувався ст. 217 ЦПК України, яка взагалі не стосується вирішення процесуальних питань, повязаних з виконанням судових рішень у цивільних справах (розділ VІ ЦПК України), та, навпаки, взагалі не застосовував ст. 377 -1 ЦПК України, яка безпосередньо регулює вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Так, за змістом ст. 377-1 ЦПК України:

- питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця (ч.1) ;

- суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ч.2).

Встановлено, що суд першої інстанції вирішив питання у цій справі без участі державного виконавця (довідка а.с. 13).

Ухвала суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження у цій справі, не відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України, зокрема ч. 1 п. 3, відсутня взагалі мотивувальна частина із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця, постановляючи цю ухвалу, перелічені лише статті нормативних актів та зміст останніх, що не можна вважати мотивувальною частиною ухвали в її розумінні.

Так як мотивувальна частина ухвали має містити зазначення встановлених судом обставин, зокрема наявності (відсутності) факту саме ухилення боржника в субєктивному його розумінні від виконання рішення суду у вищезазначеному виконавчому провадженні.

Оскільки, сама по собі наявність заборгованості по аліментах за виконавчим листом при наявності для цього обєктивних обставин та освіта (робота) боржника, як моряка, не можуть бути підставою для обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Як вбачається із узагальнення судової практики Верховного Суду України від 01.02.2013 року щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України зазначає наступне, чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово "ухилення" тлумачиться так:

1) відступати, відхилятися, вивертатися; 2) намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; 3) навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суд першої інстанції мав з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Однак, у порушення вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному зясуванню фактичних обставин цієї справи, обмежився матеріалами, доданими державним виконавцем до його вищезазначеного подання у цій справі, не досліджував матеріали виконавчого провадження.

Таким чином, суд першої інстанції взагалі не зясовував у цій справі, що робив державний виконавець для примусового виконання вищезазначеного рішення суду у тому числі до подачі вищезазначеного подання до суду першої інстанції у лютому 2016 року після отримання ним 22.01.2016 року заяви від боржника (а.с.11), в якій останній зазначав, що він офіційно не працює, рухомого майна та коштів у банку не має, але має нерухоме майно у м. Дніпропетровськ (чи арештовано це нерухоме майно, чи звертав державний виконавець стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості по аліментам за вищезазначеним виконавчим листом за відсутності коштів та іншого рухомого, нерухомого майна у боржника, які результати тощо).

Суд апеляційної інстанції має переглядати законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доказів та матеріалів справи, які були наявні у матеріалах цієї справи та досліджувались судом першої інстанції під час постановлення оскаржуємої ухвали, тобто станом на 03 лютого 2016 року.

При вищевикладених обставинах, доводи боржника ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, частково ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у справі доказах, ухвала суду першої інстанції, що оскаржується у цій справі, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення ухвали, яка в силу вимог ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді питання суд першої інстанції має врахувати вищезазначені апеляційним судом процесуальні порушення розгляду цієї справи у суді першої інстанції, усунути останні, а також на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України має сприяти повному та всебічному зясуванню обставин наявності (відсутності) ухилення з боку боржника від сплати аліментів, примусового виконання рішення суду, а, відповідно, наявності (відсутності) правових підстав для задоволення подання державного виконавця у цій справі.

Також встановлено, що ОСОБА_2 при подачі вищезазначеної апеляційної скарги понесені судові витрати у вигляді судового збору 275,60 грн. (а.с.16).

Згідно із ст. 37 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в ч. 1 ст. 293 ЦПК України, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, повязаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 88 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року у цій справі скасувати.

Питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7