У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом житлово-будівельного кооперативу «Перспектива 34/1» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Баришівської районної державної адміністрації Київської області, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою Півня Геннадія Володимировича, який діє від імені житлово-будівельного кооперативу «Перспектива 34/1», на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року житлово-будівельний кооператив «Перспектива 34/1» (далі - ЖБК «Перспектива 34/1») звернувся до суду з указаним позовом. З урахуванням уточнень, зазначав, що є власником гуртожитку АДРЕСА_1. У кімнатах АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_3, а в кімнаті АДРЕСА_2 - ОСОБА_4 Посилаючись на те, що відповідачі проживають у вказаних кімнатах без законних підстав, від укладення договору найму кімнат відмовляються, просив задовольнити позов.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року, в задоволенні позовувідмовлено.

Півень Г.В., який діє від імені ЖБК «Перспектива 34/1», звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі на законних підставах проживають у спірних кімнатах гуртожитку, оскільки вселились до них за згодою адміністрації підприємства, у віданні якого на час їх вселення знаходився гуртожиток.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 проживає в гуртожитку АДРЕСА_1 з 1994 року, а ОСОБА_4 - з 2003 року.

У паспорті ОСОБА_3 зазначено місце реєстрації кімната АДРЕСА_1, в ОСОБА_4 - кімната АДРЕСА_2, в якій вона проживає з двома малолітніми дітьми.

На обґрунтування вимог про виселення відповідачів позивач посилався, зокрема, на порушення порядку їх вселення та відсутність рішення і спеціального ордера, на підставі якого вони могли зайняти спірні приміщення.

Вирішуючи спір, суди дійшли висновку про те, що останні вселились до спірних приміщень за згодою адміністрації підприємства, у віданні якого на час їх вселення знаходився гуртожиток.

Судами зазначено, що таке підтверджується показами свідків.

Згідно зі ст. ст. 128, 129 ЖК Української РСР, п. 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 208 від 3 червня 1986 року, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету, і на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянину спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, допустимим доказом прийняття спільного рішення адміністрацією підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету, яке є підставою для видачі ордера, є саме спільне рішення зазначених органів, а не показання свідків.

У матеріалах справи таке спільне рішення відсутнє, як і докази його втрати.

Сама по собі реєстрація місця проживання відповідачів у спірних приміщеннях при з'ясуванні питання щодо наявності спільного рішення адміністрацією підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету вирішального значення не має.

Із матеріалів справи вбачається, що в уточненій позовній заяві позивач вказував на те, що ОСОБА_3, крім кімнати АДРЕСА_1, також незаконно займає кімнату АДРЕСА_3, тому просило виселити її з указаних жилих приміщень (а. с. 102-104).

Вирішуючи спір, суди не з'ясували, на яких правових підставах ОСОБА_3 займає кімнати АДРЕСА_1.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві позивач посилався на систематичне порушення відповідачами санітарно-епідеміологічних, протипожежних правил проживання у спірних приміщеннях.

З приводу цього суди жодних висновків не зробили, не навели мотивів відхилення вказаних доводів позивача.

Застосовуючи до спірних правовідносин Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суди не звернули уваги, що дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, які були включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Із матеріалів справи вбачається, що гуртожиток АДРЕСА_1 знаходиться у приватній власності ЖБК «Перспектива 34/1» (а. с. 189).

Суди не з'ясували, чи було включено спірний гуртожиток до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), та у зв'язку з цим не перевірили, чи поширюється дія цього Закону на правовідносини сторін.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

У матеріалах справи відсутні докази про перебування відповідачів у трудових відносинах та надання їм кімнат для проживання у гуртожитку у зв'язку з цим.

Поза увагою судів залишилося те, що житлові права реалізуються у спосіб і порядку, визначеному законом.

Недотримання такого порядку може свідчити про незаконність користування відповідачами приміщеннями у гуртожитку.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Півня Геннадія Володимировича, який діє від імені житлово-будівельного кооперативу «Перспектива 34/1», задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.К. Парінова