Справа № 442/6723/15 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/1570/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів в сумі 218521.08 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи є власноручно написані ОСОБА_5 розписки від 25.09.2008 року, 30.11.2008 року та від 13.04.2012 року про отримання коштів на загальну суму 10000 доларів США. Згідно тексту розписок відповідач зобов"язувався повернути ОСОБА_2 дані кошти за першої їх вимоги, однак коли він звернувся з такою вимогою 02.09.2015 року ОСОБА_5 добровільно повернути борг відмовився, відтак 07.10.2015 року він змушений був звернутись з позовом про повернення боргу та трьох процентів річних від простроченої суми за порушення грошового зобов"язання. В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що дійсно позичав кошти у позивача і долучені розписки написані ним власноручно, однак позичені кошти повернув і позивач ніякої письмової вимоги щодо повернення коштів до нього не пред"являв, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв"язку з пропуском строків позовної давності. Проте, ОСОБА_5 не надав жодних доказів про повернення боргу позивачу, обставини наведені позивачем не спростовані доказами, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження пред»явлення вимоги до боржника ОСОБА_5 про повернення позики, не надано доказів на підтвердження пропуску ним строку позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як в десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

На підтвердження укладення договору позики позивачем ОСОБА_2 до матеріалів справи долучено, а в суді апеляційної інстанції надано оригінали розписок від 25.09.2008 року, 30.11.2008 року, 13.04.2012 року, написані власноручно відповідачем, що ним не заперечувалося в суді і першої, і апеляційної інстанції.

З розписки від 25.09.2008 року вбачається, що ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_2 готівкові кошти у сумі 4000.00 дол. США, зобов»язався повернути кошти по першій вимозі.

З розписки від 30.11.2008 року вбачається, що ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_2 гроші готівкою в сумі 4000.00 дол. США, зобов»язався повернути кошти по вимозі.

З розписки від 13.04.2012 року вбачається, що ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_2 кошти готівкою в сумі 2000.00 дол. США, зобов»язався повернути дло кінця 2012 року або в термін по вимозі.

Зі змісту боргових розписок вбачається, що ОСОБА_5 підтвердив отримання в борг для своїх потреб грошових коштів у ОСОБА_6 врозмірі 10000.00 дол. США.

Факт отримання боржником ОСОБА_5 грошей в сумі 10000.00 дол. США не заперечувалось ним і в суді першої, і в суді апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Заперечуючи щодо позову, ОСОБА_5, ствердив про те, що позичені ним у ОСОБА_2 кошти в сумі 10000.00 дол. США він повернув. Однак ним, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення цих коштів., а наявність у позивача ОСОБА_2 оригіналу розписок від 25.09.2008 року, 30.11.2008 року, 13.04.2012 року свідчить про те, що позичені ОСОБА_5 кошти в сумі 10000.00 грн. ним позикодавцю не були повернуті.

Відмовляючиу задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що позивач на підтвердження своїх вимог надав відповідні розписки, складені відповідачем про те, що він отримав в борг грошові кошти та зобов»язався їх повернути по першій вимозі позикодавця, що відповідач взяв на себе зобов»язання повернути кошти, які мають виконуватися належним чином у встановлений строк, яким є пред»явлення вимоги до позичальника.

Суд першої інстанції не перевірив твердження позивача про наявність боргу та його розміру, підстав для його стягнення та застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.

З врахуванням положень ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд апеляційної інстанції в судовому засіданні 29.02.2016 р. з метою всебічного і повного з»ясування обставин справи, роз»яснив відповідачу положення ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, його обов»язок довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень щодо позову, необхідність надання ним належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позичених у ОСОБА_2 коштів.

Разом з тим, відповідач належних та допустимих доказів на підтвердження повернення позичених у ОСОБА_2 грошових коштів, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції не надав, в судове засідання, призначене на 21.03.2016 року,.про яке йому було відомо, не з»явився, а відтак колегія суддів приходить до висновку що відповідачем ОСОБА_5 не виконані договірні зобов»язання щодо повернення ним позикодавцю суми позики.

Необгрунтованими та суперечливими є висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 з тих підстав, що він не надав суду відповідних та належних доказів щодо пред»ялення вимоги до боржника ОСОБА_5 про повернення позики, що унеможливлює визначити строк повернення позики. Такий висновок суду спростовується поясненнями самого відповідача, а також його заявою від 02.09.2015 року на ім»я начальника Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області, у якій він зазначає що 02.09.2015 року ОСОБА_2 вимагав у нього негайного повернення позичених коштів, а також його письмовими поясненнями ДІМ Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області. Відповідач в суді не заперечував того, що ОСОБА_2 вимагав повернення позичених коштів.

Однак зазначені обставини не були встановлені судом першої інстанції,ним не досліджувались, а висновок суду в оскаржуваному рішенні про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження пред»явлення вимоги до боржника ОСОБА_5 про повернення позики спростовується вищенаведеним.

Встановлення судом апеляційної інстанції факту, що оригінали розписок знаходяться у позивача, що свідчить про те, що відповідач не повернув позичених за розписками грошових коштів.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 колегія суддів виходить з того, що після пред»явлення позикодавцем вимоги про повернення позичених коштів, позичальник ОСОБА_5 не повернув позивачу суму позики, оригінали вищезгаданих боргових розписок знаходяться у позивача, які долучені судом апеляційної інстанції до матеріалів справи, відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції надати належні та допустимі докази повернення позивачу позичених коштів, такі всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України ним не були надані.

Відтак, відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом апеляційної інстанції обставин та фактів щодо неповернення відповідачем позичених коштів.

За таких обставин суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про задоволення позову та наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, що становить 10000.00 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 2 ст. 530 ЦК України передбачає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов»язку не встановлений або визначений моментом пред»явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь - який час. Боржник повинен виконати такий обов»язок у семиденний строк від дня пред»явлення вимоги, якщо обов»язок негайного виконання не випливає з договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов»язання відповідачем не виконане, то з відповідача слід стягнути три проценти річних від простроченої суми, розмір яких становить 7872.81 грн. (262429.00 ( сума основного боргу) х 3 : 100) грн..

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Таким чином, до грошового зобов»язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Враховуючи те, що позивач у позовній заяві просив стягнути заборгованість з врахуванням курсу долара по відношенню до гривні на день ухвалення судом рішення, то з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 10000.00 грн. основного боргу, що на день ухвалення судом рішення еквівалентно 262429.00 грн., та 7972.87грн. - 3% річних, а всього 270301.81грн. Стягнення заборгованості в національній валюті з врахуванням переведення іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення узгоджується з роз»ясненнями п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Відповідно до роз»яснень абз.3 п.11 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зазначивши в оскаржуваному рішенні про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження не пропущення ним позовної давності, суд першої інстанції не дослідив цієї обставини, яка може бути підставою для відмови у задоволенні позову лише у разі його підставності. Разом з тим, питання підставності позову судом першої інстанції не досліджено в повній мірі, а за відсутності висновку суду про те, що позов ОСОБА_2 підставний, такий не може бути задоволений з підстав пропуску позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 14 грудня 2015 року у зв»язку з його незаконністю та необґрунтованістю підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 10000 дол. США, що еквівалентно 262429.00 грн. боргу за розписками від 25.09.2008 року, 30.11.2008 року та 13.04.2012 року та 7872.81 грн. - 3% річних , а всього, 270301. 81 грн.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 10000 дол. США, що еквівалентно 262429.00 грн. боргу за розписками від 25.09.2008 року, 30.11.2008 року та 13.04.2012 року та 7872.81 грн. - 3% річних , а всього, 270301. 81 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 4588.96 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.