УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2016 року Іллічівський районний суд м.Маріуполя в складі:

головуючого судді Кузнецова Д. В при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даною скаргою, в обґрунтування якої зазначила, що рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 11 травня 2016 року був задоволений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Вирішено витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 належний їй на праві власності автомобіль Chevrolet Aveo та всі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб. За даним рішенням був виданий виконавчий лист, який заявником був предявлений до примусового виконання до Іллічівського ВДВС м.Маріуполя. Проте державний виконавець виніс постанову, якою відмовив у відкритті виконавчого провадження, вказавши, що виконавчі документи про витребування майна виконуються в порядку статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Предявлене до виконання рішення суду передбачає витребування майна від боржника до стягувача, а не зобовязання боржника вчинити певні дії. З резолютивної частини рішення державному виконавцю не зрозуміло хто саме повинен передати автомобіль боржник чи державний виконавець органу ДВС. Вказані обставини виключили можливість здійснення виконавчого провадження з виконання даного виконавчого документу. Вказані дії державного виконавця Єльцова О.А. вважає незаконними та неправомірними, оскільки стаття 387 ЦК України передбачає витребування майна із чужого незаконного володіння, а відповідно до розяснень в українському цивільному праві віндикація це примусове вилучення майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішення покладається саме на державного виконавця, а витребування і є примусовим виконанням. На підставі зазначеного просила визнати дії державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження та відмову в прийнятті виконавчого листа неправомірними та зобовязати прийняти виконавчий лист по справі №264/159/16-ц провадження 2/264/641/2016 і відкрити виконавче провадження. Також просила стягнути витрати із наданням правової допомоги.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали доводи скарги.

Державний виконавець Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги скарги не визнала, пояснила, що їй незрозуміло які саме дії повинен зробити боржник за даним виконавчим листом. Також надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що згідно із статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку для самостійного виконання рішення. Зазначена стаття передбачає дії зобовязуючого характеру у відношенні боржника, який визначений виконавчим провадженням. Виходячи із змісту резолютивної частини виконавчого документу, що був предявлений до виконання, державний виконавець повинен був витребувати у боржника та передати стягувачу належний їй на праві власності автомобіль ОСОБА_5 та всі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб, але боржник не був зобовязаний вчиняти або утриматися від вчинення певних дій. Державна виконавча служба виконує рішення, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Таким чином на думку державного виконавця підстави для відкриття виконавчого провадження за даним виконавчим листом відсутні. На підставі зазначеного просила відмовити у задоволені скарги.

Суд, дослідивши матеріали скарги, дійшов до наступного.

Нормами цивільного процесуального закону передбачено особливий порядок судового контролю за виконанням судових рішень, який визначений у розділі VII ЦПК України, і передбачає, зокрема, обовязок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Закон України «Про виконавче провадження» (надалі за текстом Закон) визначає загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплює їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження.

Згідно статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів,

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом заходи примусового виконання рішень неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що передбачено ч.1 ст.11 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За частиною 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Виконавче провадження розпочинається із своєчасного відкриття виконавчого провадження та винесення відповідної постанови державним виконавцем.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №264/159/16-ц від 06.07.2016 року, що виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області.

Згідно резолютивної частини рішення, що відображена у виконавчому листі №264/159/16-ц від 06.07.2016 року, судом постановлено витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 належний їй на праві власності автомобіль Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який знаходиться в гаражі №216 в блоці №4 автогаражного кооперативу «Юнис» по вул.Сорочинской, 143 в м.Маріуполі та всі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено вимоги до виконавчого документу. У виконавчому документі, зокрема, має бути зазначено: 1). назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Предявлений до виконання ОСОБА_1 виконавчий лист №264/159/16-ц від 06.07.2016 року, що виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області, відповідає вказаним вимогам закону та має всі необхідні відомості для його примусового виконання.

Згідно частин 1, 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Проте державний виконавець Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області вказаних вимог закону не виконала та після предявлення до виконання виконавчого листа ОСОБА_1 винесла постанову від 13 липня 2016 року, якою відмовила в прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №264/159/16-ц від 06.07.2016 року, що виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області.

Згідно мотивувальної частини постанови державного виконавця підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження було те, що предявлений заявником виконавчий документ про витребування майна із чужого незаконного володіння має виконуватися в порядку, передбаченому статтею 75 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено загальні умови виконання рішень за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення. Зазначена стаття передбачає дії зобовязуючого характеру у відношенні боржника, який визначений виконавчим документом. Натомість резолютивна частина предявленого до виконання виконавчого документу передбачає витребування у ОСОБА_2 та передачу ОСОБА_1 належного їй на праві власності автомобіля Chevrolet Aveo, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який знаходиться в гаражі №216 в блоці №4 автогаражного кооперативу «Юнис» по вул.Сорочинской, 143 в м.Маріуполі та всі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб, а не зобовязання боржника вчинити певні дії. Також із резолютивної частини рішення державному виконавцю незрозуміло хто саме повинен передати зазначений транспортний засіб боржник чи державний виконавець органу ДВС. Вказані обставини на думку державного виконавця виключили можливість здійснення виконавчого провадження з виконання даного виконавчого документу та на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було прийнято постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Вказані дії державного виконавця суд вважає незаконними з наступних підстав.

Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено випадки, за яких державний виконавець може відмовити у відкритті виконавчого провадження. За пунктом 8 даної статті може бути відмовлено у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

За своїм змістом дана норма статті є відсильною до інших чітко визначених в законі норм, що прямо передбачають право державного виконавця відмовити у відкритті виконавчого провадження.

В постанові про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виходячи за межі своїх повноважень фактично самостійно намагається визначити правильний спосіб захисту цивільних прав позивача та вказує про необхідність формулювання резолютивної частини рішення суду із вказівкою на зобовязання боржника вчинити певні дії, що відповідало б змісту статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Такі дії державного виконавця є незаконними та порушують право заявника на своєчасне та належне виконання рішення суду у спосіб, що передбачений нормами матеріального права та визначений судом в рішенні.

Наведені державним виконавцем у своїй постанові від 13 липня 2016 року підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження не передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження». У зв'язку із цим законних підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження у державного виконавця не було.

Крім того, статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено способи судового захисту цивільних прав та інтересів. Також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже такий спосіб захисту цивільного права як витребування майна у особи та передача його належному власнику прямо передбачений нормами матеріального права та має бути застосований судом в разі задоволення позову особи, яка звернулась до суду. Державний виконавець не має право ставити під сумнів правильність обраного способу захисту цивільного права позивача за рішенням суду, що набрало законної сили, та після предявлення виконавчого документу до примусового виконання має відкрити виконавче провадження та надати строк для добровільного виконання рішення суду.

Крім того, державний виконавець, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, без достатніх на то підстав виконавчий документ про витребування майна із чужого незаконного володіння відніс до рішень, за якими боржник зобовязаний особисто вчинити певні дії. До таких висновків державний виконавець прийшов помилково, оскільки у виконавчому документі приписано витребувати у боржника певне майно та передати його стягувачу, а не зобов'язати боржника вчинити такі дії особисто.

Щодо незрозумілості державного виконавця у змісті резолютивної частини рішення суду, на яке в якості підстави для відмови у прийняття виконавчого документу до виконання посилається державний виконавець, то в будь-якому випадку рішення суду в першу чергу адресується самому боржнику (відповідачу у справі), якому згідно положень статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» вказується про необхідність самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови, і лише після відсутності результатів добровільного виконання рішення суду державний виконавець переходить до примусового виконання рішення суду та вживає відповідних заходів для примусового вилучення майна у боржника та передачу його стягувачу.

В будь-якому випадку відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 221 ЦПК України якщо рішення або викладена у виконавчому документі резолютивна частина рішення суду є незрозумілими державний виконавець має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення відповідного рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов'язковість рішень суду. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як наголошує ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 24-152/0/4-13 від 28.01.2013р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі», при розгляді скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд має враховувати те, що принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 14 ЦПК визначені ознаки обовязковості судових рішень. Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, в даному випадку прав ОСОБА_1, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду позовної заяви й закінчується виконанням рішення суду. Отже неправомірна відмова у відкритті виконавчого провадження або необгрунтоване зволікання із примусовим виконанням рішення суду відноситься до порушення права особи на справедливий судовий захист.

Завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його права чи свободи.

За таких обставин дії державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №264/159/16-ц, виданим Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області 06.07.2016 року, не відповідають вимогам законодавства, а постанова державного виконавця від 13 липня 2016 року про відмову у відкритті виконавчого провадження підлягає скасуванню.

Стосовно вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1000,00 грн. суд зазначає наступне.

При визначені обсягу витрат на правову допомогу, суд виходить із приписів частини 2 статті 84 ЦПК України, за якою граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Для визначення та забезпечення не перевищення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу суду необхідно мати для розрахунку погодинний час, який був витрачений адвокатом на вчинення тих чи інших дій, повязаний із підготовкою та складенням скарги, наданням консультації, ознайомленням із документами. Проте позивачем була надана лише довідка адвоката від 27.07.2016р., в якій не зазначено фактичного часу, витраченого адвокатом на консультацію, ознайомленням із документами, складенням скарги до суду, представництвом інтересів в суді, що є необхідним та визначальним для розрахунку судом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу та визначення обґрунтованості сплаченої суми послуги в розмірі 1000,00 грн. Відтак суд позбавлений можливості забезпечити дотримання та перевірку граничних сум витрат на правову допомогу, через це в цій частині вимог має бути відмовлено. Крім того майнові вимоги до державного виконавця або органів ДВС мають вирішуватися окремо не в рамках розгляду даної скарги на дії державного виконавця, а в позовному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 209, 210, 383, 386, 387, 388 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 щодо відмови у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №264/159/16-ц, що виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області 06 липня 2016 року.

Визнати неправомірною постанову державного виконавця Іллічівського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_4 про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13 липня 2016 року (ВП №51623062) з примусового виконання виконавчого листа №264/159/16-ц, що виданий Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області 06 липня 206 року.

В іншій частині скарги відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом 5 днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_6