АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2144/16 Справа № 2-3773/11 Головуючий у 1 й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Черненкова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Петешенкової М.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі - Сахарові Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 серпня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року була залучена ОСОБА_2.

22 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, 24 травня 2004 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DNNRSK0000055, відповідно до якої банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 5 500 грн., а ОСОБА_3, в свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту, виплатити 36,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23 травня 2006 року. Згідно умов кредитного договору, він складається з договору, заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших платежів, передбачених договором. В порушення умов кредитного договору, відповідач припинив сплачувати суми за кредитом і відсотки за користування кредитними коштами. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. З заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, звернулася ОСОБА_2. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року (дата смерті позичальника), загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 7 244,71 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 1 133,27 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 048,12 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 3 063,32 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № DNNRSK0000055 від 24 травня 2004 року в сумі 7 244,71 грн.; судові витрати.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року ухвалено: в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з відповідача - спадкоємиці померлого ОСОБА_3 на їх користь судові витрати, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду, на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2004 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DNNRSK0000055, відповідно до якої банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 5 500 грн., а ОСОБА_3, в свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту, виплатити 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з терміном кінцевим терміном повернення 23 травня 2006 року. Згідно умов кредитного договору, він складається з договору, заяви позичальника та умов надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших платежів, передбачених договором. Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть. У відповідності до спадкової справи, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, звернулася мати спадкодавця - ОСОБА_2. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року (дата смерті позичальника), загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 7 244,71 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 1 133,27 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 048,12 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 3 063,32 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком банку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як спадкоємець позичальника, повинен задовольнити вимоги кредитора - ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором у розмірі вартості отриманого майна. В той же час, позивачем не надано суду доказів того, яке саме майно та якої вартості було отримано в спадщину відповідачем ОСОБА_2. У відповідності до пункту 6.6. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), який є невід'ємним додатком до кредитного договору, позовна давність сторонами встановлюється тривалістю 5 років. Як зазначалося вище, за кредитним договором сторонами встановлений кінцевим термін повернення кредиту - 23 травня 2006 року. В зв'язку з наведеним, вбачається, що банк мав право вимоги за зобов'язанням - кредитним договором в термін до 23 травня 2011 року. У відповідності до позовної заяви, ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з зазначеним позовом до 11 серпня 2011 року, тобто, з пропуском позовної давності. На підставі ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом з пропуском строку для звернення про захист цивільного права або інтересу, відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Однак повністю погодитись з висновками суду першої інстанції не можна.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції застосовуючи до спірних правовідносин пункт 6.6. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), не звернув увагу на те, що надані Умови не підписані позичальником, а підписані головою ПАТ КБ «ПриватБанк» О.В. Дубілет.

Однак, враховуючи на те, що на час укладення кредитного договору (2004 рік) кредитором був ЗАТ КБ «ПриватБанк», і змінив свою назву 17.07.2009 року на ПАТ КБ «ПриватБанк», то вказані Умови, які надані позивачем суду, - не є складовою кредитного договору, який укладено між сторонами у справі.

У відповідності до вказаних обставин суд першої інстанції неправильно визначився зі строком позовної давності, який повинен застосовуватись до спірних правовідносин.

Встановивши, що позичальник помер, суд першої інстанції не перевірив підстави позову у відповідності до вимог статті 1281 ЦК України.

Суд на порушення вимог статей 214, 215 ЦПКна положення ст. 1281 ЦКуваги не звернув, доводів відповідача не перевірив, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не з'ясував, чи не втратив позивач права вимоги до спадкоємця, не встановив та не зазначив у рішенні, коли банк дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини з огляду на положення статей 1268 - 1270 ЦК.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог, однак правове обґрунтування рішення суду не відповідає вимогам закону.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині правового обґрунтування з ухваленням нового рішення на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 309 ЦПК України за наступними підставами.

Колегія суддів встановила, що спірні правовідносини виникли між сторонами щодо стягнення заборгованості за кредитом із спадкоємця позичальника.

Матеріалами справи встановлено, що між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») і ОСОБА_3 був укладений договір № DNNRSK0000055 від 24 травня 2004 року, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит в сумі 5 500 грн. на споживчі цілі на строк 24 місяці по 23 травня 2006 року, а позичальник зобов'язався повернути суму кредиту, виплатити проценти за користування кредитом в розмірі 0,1 % в день на суму залишку заборгованості за кредитом, із щомісячним погашенням заборгованості шляхом сплати банку грошових сум не менше 326 грн. не пізніше 28 числа кожного місяця (а.с.5). Зі змісту вказаного договору випливає, що сторони уклали кредитно-заставний договір.

Посилання позивача на те, що згідно умов кредитного договору, він складається з договору, заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам є безпідставним, оскільки умовами зазначеного кредитно-заставного договору це не передбачено.

Згідно умов кредитно-заставного договору, укладеного між банком та позичальником, сторони його не обумовили строк позовної давності, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Колегією суддів встановлено, і це підтверджується розрахунками банку, що остання сплата кредитних коштів позичальником здійснена 29.03.2006 року (а.с.4, 90).

Оскільки за умовами кредитно-заставного договору сторонами визначено строк виконання зобов'язання, а саме: щомісячне погашення заборгованості шляхом сплати банку грошових сум не менше 326 грн. не пізніше 28 числа кожного місяця (п.1.1. договору), то з урахуванням останньої сплати кредитної заборгованості - 29.03.2006 року та зазначених умов договору перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а саме: 29.04.2006 року.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позичальник має непогашену заборгованість за вказаним кредитним договором перед банком.

Банк звернувся з позовом до позичальника 11 серпня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто з пропуском строку позовної давності, який сплив 29.04.2009 року.

Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК України, - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин. Позивач - банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по сплаті кредитних коштів, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права.

Відповідач у заяві до суду першої інстанції просив застосувати до спірних правовідносин сплив позовної давності і за цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Таким чином, позов було пред'явлено після спливу строку позовної давності, що може бути підставою для відмови у позові.

Доводи апелянта - позивача про те, що вони звернулись до суду в межах дії строку позовної давності, який сплив 15.04.2012 року, з урахуванням переривання строку позовної давності вчиненням позичальником погашення кредиту 24.11.2006 року в сумі 1650 грн. та 15.04.2007 року в сумі 100 грн. на що до суду були додані відповідні докази і чітко вбачається з розрахунку заборгованості а також з урахуванням строку позовної давністю тривалістю в 5 років відповідно до п.5.5. Умов надання споживчого кредиту, - колегія суддів вважає неспроможними, оскільки по-перше: зазначені обставини не підтверджені доказами, тому що в розрахунку банку взагалі відсутні зазначені апелянтом дати погашення боргу; по-друге: п.5.5. Умов надання споживчого кредиту не може бути застосований за спірними правовідносинами у зв'язку з тим, що кредитним договором це не передбачено та у зв'язку з тим, що надані позивачем Умови не є складовою кредитного договору, про що вище було зазначено, та і в цих Умовах про строк позовної давності зазначено в п.6.6. (а.с.6-7), а не в п.5.5., як вказує апелянт, а тому до спірних правовідносин може застосовуватись лише загальна позовна давність.

Відповідно до вимог ч.1 статті 264 ЦК України, - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Представник апелянта в судовому засіданні не зміг довести апеляційному суду обставини переривання строку позовної давності, у зв'язку з чим правових підстав застосування ч.1 ст.264 ЦК України до спірних правовідносин колегія суддів не вбачає.

За розглядом справи в суді першої інстанції було встановлено, що позичальник-відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що здійснено актовий запис про смерть № 957 від 20.11.2009 року, який надано на запит суду 18.10.2011 року (а.с.21), що також підтверджено реєстраційною довідкою 1616 від 19.09.2011 року (а.с.16).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2012 року було задоволено заяву представника позивача за довіреністю про забезпечення доказів шляхом витребування з Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області відомості про наявність або відсутність спадкової справи після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; та відомості щодо прийняття спадщини, видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.24).

Встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, звернулася ОСОБА_2 (а.с.26 довідка нотконтори № 193/01-16).

В матеріалах справи знаходиться заява представника ПАТ КБ «Приватбанк» від 14.03.2012 року, за якою він просить суд витребувати з Новомосковської державної нотаріальної контори копію заяви про прийняття спадщини ОСОБА_2, яка звернулась після смерті ОСОБА_3 (а.с.27).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2012 року було задоволено вказану заяву представника позивача за довіреністю про забезпечення доказів (а.с.29).

Ухвалою суду від 16 жовтня 2012 року до участі у справі в якості правонаступника відповідача ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року була залучена ОСОБА_2 (а.с. 41).

За розглядом справи судом ухвалено було заочне рішення від 20 лютого 2014 року (а.с.58-60), яке скасовано ухвалою суду від 13 жовтня 2015 року (а.с.75).

22 грудня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначивши, що станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року (дата смерті позичальника), загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 7 244,71 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 1 133,27 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3 048,12 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 3 063,32 грн. В зв'язку з наведеним, в позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № DNNRSK0000055 від 24 травня 2004 року в сумі 7 244,71 грн.; судові витрати.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК Україниспадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За положеннями ст. 1281 ЦК України,ч.1- спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги; ч.2 - кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги; ч.3 - якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги; ч.4 - кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються.

Колегія суддів встановила, і це не спростовано представником банку, що спадкоємець померлого позичальника, правонаступник відповідача у справі, виконала свій обов'язок щодо повідомлення кредитора спадкодавця про відкриття спадщини відразу після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

З матеріалів справи також вбачається, що на дату винесення судом ухвали від 02 лютого 2012 року про задоволення заяви представника позивача про забезпечення доказів (а.с.24) і відповідно до заяви представника ПАТ КБ «Приватбанк» суду від 14.03.2012 року (а.с.27) кредиторові спадкодавця було відомо про відкриття спадщини після померлого боржника.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони у справі визнали, що позивач не звертався до нотаріальної контори з вимогами до спадкоємця померлого боржника про стягнення заборгованості за кредитом.

Вперше ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2, тобто до спадкоємця померлого боржника, про стягнення заборгованості за кредитним договором саме 22 грудня 2015 року.

Встановлені законом строки для пред'явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності. На ці строки не розповсюджуються норми ст. ст. 259, 263, 264 ЦК, які регулюють питання зміни, зупинення або переривання строків позовної давності.

Непред'явлення кредитором у встановлені ст. 1281 ЦКстроки претензій погашає належне йому права вимоги, в той час як сплив строку позовної давності є підставою лише для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК) і не позбавляє особу самого матеріального права.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК Українищодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК Українистроків пред'явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Оскільки кредитор пред'явив вимоги до спадкоємця поза межами зазначених строків, підставою для відмови кредитору у стягнення заборгованості за кредитом є саме ця обставина.

Колегія суддів вважає, що за розглядом справи достовірно встановлено, що позивач на дату 02 лютого 2012 року дізнався про відкриття спадщини після смерті боржника ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому до спірних правовідносин застосовується ч.2 ст. 1281 ЦК України відповідно до якої кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У вказаний цим законом строк позивач, як кредитор, не пред'явив свої вимоги до спадкоємця померлого боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому до цих правовідносин застосовується ч.4 ст. 1281 ЦК України відповідно до якою кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

У зв'язку з тим, що встановлено відсутність вимоги позивача, як кредитора, направленої до нотаріальної контори у встановлений законом строк, то позивач втратив право вимоги до відповідача, як спадкоємця боржника за кредитним договором, а тому підстави у відповідності із зазначеними вимогами закону для задоволення позовних вимог відсутні.

В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову залишається без змін.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що рішення суду змінено в частині правового обґрунтування, то розподіл судових витрат за судовим рішенням не підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»- задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року - змінити в частині правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь