Провадження №2/761/1573/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді: Волошина В.О.
при секретарі: Анісковець Г.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики; трьох відсотків річних; інфляційних втрат, -
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 04 лютого 2015р. відповідач ОСОБА_2 отримав від нього в борг до 20 лютого 2015р. грошові кошти в розмірі 1248500,0 грн., однак отримані грошові кошти відповідач по теперішній час в добровільному порядку не повернув, про що свідчить наявність у позивача оригіналу розписки, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові. В подальшому стороною позивача було подано заяву про розгляд справи у відсутність сторони позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку; причини неявки суду не сповістив; заперечень на позов не надіслав.
Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).
Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Даних, які б свідчили про повернення відповідачем ОСОБА_2 вищезазначених коштів судом не встановлено.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що стороною позивача доведено той факт, що між сторонами було укладено договір позики, а тому у відповідача ОСОБА_2 виникли зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , які передбачені ст. 1049 ЦК України.
Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь - яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.
Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за договором позики в сумі 1248500,0 грн. підлягають задоволенню, так як у відповідача виник обов`язок щодо повернення позики (коштів).
Стосовно вимог позивача про стягнення на свою користь з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період часу з 21 лютого 2015р. (перший день прострочення належного виконання зобов`язання) по 28 серпня 2015р. (день звернення до суду з вищезазначеним позовом ), то вони підлягають частковому задоволенню за період часу з 21 лютого 2015р. по 29 липня 2015р. (останні день перед призовом на військову службу ) з наступних підстав.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Як вбачається із копії довідки, виданої 23 вересня 2015р. військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_2 на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 р. № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» 30 липня 2015р. призваний на військову службу в Збройні Сили України ( а.с. 19 ).
Що стосується позовних вимог, в частині інфляційних втрат за період часу з лютого по липень 2015р., то вони підлягають задоволенню саме в період часу з березня по червень 2015р. (в липні 2015р. відповідача було призвано на військову службу).
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, та провівши перерахунок вказаних позовних вимог, судом встановлено, що розмір інфляційних втрат за вищезазначений період, який наданий позивачем проведено невірно, так як сума інфляційний втрат складає 369646,23 грн., що свідчить про більший розмір, ніж заявлено у позовній заяві позивача.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України та роз`яснень наведених в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. за № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сум 353464, 77 грн. (як зазначено останнім у позовній заяві).
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654,0 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 224, 232, 294 ЦПК України; ст. ст. 525, 526, 549, 610 - 612, 625, 627, 638, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики; три відсотки річних; інфляційних втрат - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 04 лютого 2015р. у розмірі 1618280 /один мільйон шістсот вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят/ грн. 78 коп.; судовий збір у розмірі 3654,0 /три тисячі шістсот п`ятдесят чотири/ грн.
В решті позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: