АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/318/16 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

суддів: Бровченка І.О., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який також представляє інтереси ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення відсотків, нарахованих за договором строкового банківського вкладу (депозиту), трьох відсотків річних та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказували на те, що між кожним із них, окремо, як вкладниками та банківською установою - Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі: ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») були укладені Договори строкового банківського вкладу (депозиту) в іноземній валюті аналогічного змісту та умовами, крім розміру процентної ставки, яка підлягала сплаті вкладникам.

Зокрема, позивач ОСОБА_2 уклав із банківською установою - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Договір № 300131/114246/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 01.10.2014 року з правом поповнення, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 8 000,00 дол. США (01.10.2014 року - 3 000,00 дол. США, 02.10.2014 року - поповнення на 2 300,00 дол. США, 04.11.2014 року - поповнення ще на 2 700,00 дол. США) зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,10 % річних від суми вкладу 01 квітня 2015 року.

Другий позивач - ОСОБА_3 також уклав із банківською установою - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» аналогічний договір - Договір № 300131/115257/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 03.10.2014 року з правом поповнення, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 5 980,00 дол. США (03.10.2014 року - 1 380,00 дол. США, 27.10.2014 року - поповнення на 4 600,00 дол. США) зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,25 % річних від суми вкладу 03 квітня 2015 року.

Після закінчення строку дії договорів банківських вкладів, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожний окремо, 01 квітня та 03 квітня 2015 року, відповідно, звернулись до банку з письмовими заявами про повернення вкладених ними грошових коштів з нарахованими процентами, однак у задоволенні цих заяв їм було відмовлено.

У зв'язку з цим 03 квітня 2015 року позивачі були вимушені звернутись до Київського районного суду м. Харкова з позовом про примусове стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на їх користь грошових коштів за договорами банківських вкладів, строк яких закінчився, з нарахованими процентами на день закінчення строку дії договорів, проте судове рішення у цивільній справі за цим позовом досі не ухвалено.

Крім того, 06 квітня та 22 травня 2015 року, позивачі повторно зверталися до банку з письмовими заявами про повернення їм вкладених грошових коштів та нарахованих процентів, однак ці заяви взагалі залишились без відповіді та жодної реакції з боку відповідача.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що до теперішнього часу банківська установа - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» жодного центу за укладеними між ними договорами банківських вкладів (депозитів) їм так і не повернула, чим завдала позивачам не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, пов'язаної із порушенням їх законних прав, що призвело до нервових стресів та моральних страждань і переживань, зміни звичного нормального ритму їхнього життя, погіршення стану здоров'я та стосунків у сім'ї і на роботі, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд на підставі ст.ст. 22, 23, 386, 525, 611, 612, 625, 629, 1058, 1060, 1061, 1074, 1167 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у примусовому порядку:

-на користь ОСОБА_2: суму відсотків за Договором № 300131/114246/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 01.10.2014 року за договірною процентною ставкою 11,10 % річних та 3% річних від суми простроченої заборгованості (8 411,73 дол. США) за період з 01 квітня 2015 року (дня закінчення строку дії договору) по 30 вересня 2015 року, тобто за 183 дні, в загальному розмірі 571,72 дол. США, з яких: поточні проценти за вкладом - $ 445,22 та 3 % річних від простроченої суми - $ 126,52;

-на користь ОСОБА_3: суму відсотків за Договором № 300131/115257/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 03.10.2014 року за договірною процентною ставкою 11,25 % річних та 3% річних від суми простроченої заборгованості (6 279,58 дол. США) за період з 03 квітня 2015 року (дня закінчення строку дії договору) по 02 жовтня 2015 року, тобто за 183 дні, в загальному розмірі 431,75 дол. США, з яких: поточні проценти за вкладом - $ 337,30 та 3 % річних від простроченої суми - $ 94,45;

-на користь кожного з позивачів по 10 000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої їм моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2, який також представляє інтереси й другого позивача - свого батька ОСОБА_3 заявлені ними позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання не з'явився, однак подав до суду свої письмові заперечення проти заявленого позову, в яких просив суд відмовити в задоволенні заявлених позивачами ОСОБА_3 вимог, посилаючись на те, що постановою Правління Національного Банку України від 17 вересня 2015 року № 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі вказаної постанови Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішення від 17.09.2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», а відтак заявлені вимоги підпадають під обмеження, встановлені п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно яких під час тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку; нарахування (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами, - не здійснюється.

Крім того, представник відповідача вказував на те, що після закінчення строків розміщення вкладів (депозитів) позивачів, відповідно до умов укладених між сторонами договорів, належні вкладникам грошові кошти разом із нарахованими процентами були перераховані на рахунки Вкладників на вимогу, до яких застосовується процентна ставка згідно тарифів банку в розмірі 0,0001 % річних.

Таким чином, перерахувавши вкладені грошові кошти з нарахованими процентами на рахунки Вкладників на Вимогу, банк повністю виконав свої зобов'язання за договорами банківських вкладів, а тому будь-якого прострочення узятих на себе зобов'язань, усупереч твердженням позивачів, банк не допустив, у зв'язку з чим підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, як і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», у даному випадку відсутні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто з відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивачів 3% річних від суми простроченої заборгованості по договорам банківських вкладів (депозитів) в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, а саме: на користь ОСОБА_2 - 2 732,83 грн., ОСОБА_3 - 2 040,12 грн.

У задоволенні решти заявлених позивачами вимог судом першої інстанції відмовлено.

В апеляційній скарзі позивача ОСОБА_2, який також представляє інтереси ОСОБА_3 ставиться питання про скасування вищезазначеного рішення районного суду в частині, що стосується відмови у задоволенні їх позовних вимог про стягнення з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» моральної шкоди розмірі 10 000,00 грн. кожному, а також процентів за користування банківською установою їхніми грошовими коштами після закінчення строку дії договору банківського вкладу (за 183 дні) - 445,22 дол. США на користь ОСОБА_2 та 337,30 дол. США на користь ОСОБА_3

Крім того, апелянт ОСОБА_2 просить змінити оскаржуване рішення районного суду і в частині стягнення з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 3% річних від суми боргу, а саме - стягнути ці грошові кошти саме у валюті банківського вкладу, тобто доларах США, а не у гривневому еквіваленті, як це зробив суд першої інстанції, не зазначивши навіть дату, на яку розраховувались 3 % річних від простроченої суми боргу в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ до долара США.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Превіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи частково заявлені позивачами ОСОБА_2 вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі мають право на проценти за банківськими вкладами, в незалежності від строку їх дії, проте, в зв'язку з запровадженням в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» тимчасової адміністрації, ці проценти не підлягають примусовому стягненню, а проценти в розмірі 3 % річних від простроченої суми банківських вкладів повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивачів у національній валюті - гривні згідно відповідного обмінного курсу НБУ, позаяк ці проценти є штрафною санкцією з невиконання боржником грошового зобов'язання.

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки в даному випадку є помилковими та такими, що не ґрунтуються на законі.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, за приписами якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язань передбачені ст. 611 ЦК України, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Як встановлено по справі, 01.10.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Договір № 300131/114246/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» в іноземній валюті, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 8 000,00 дол. США зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,10 % річних від суми вкладу 01 квітня 2015 року.

По справі також встановлено, що 03.10.2014 року між другим позивачем ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Договір № 300131/115257/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» в іноземній валюті, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 5 980,00 дол. США зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,25 % річних від суми вкладу 03 квітня 2015 року.

Відповідно до п.п. 2, 3 укладених між сторонами договорів банківських вкладів Банк нараховує і виплачує Вкладникам проценти у вищезазначених розмірах за час користування коштами Вкладу виключно протягом строку, визначеного в п. 1 цих договорів, тобто в першому випадку з 01 жовтня 2014 року по 01 квітня 2015 року, в другому - з 03 жовтня 2014 року по 03 квітня 2015 року, включно. Капіталізація процентів, нарахованих на Вклад, не проводиться й ці проценти зараховуються Вкладникам на відповідні рахунки, відкриті у банку на їх ім'я. Вкладники отримують суму процентів, нарахованих на Вклад, після закінчення зазначених строків разом та одночасно із виплатою вкладів.

При цьому в п. 6 Договорів банківських вкладів сторони домовилися, що після закінчення строків розміщення Вкладів вони повертаються Вкладникам в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», тобто шляхом перерахування на рахунки Вкладників, до яких застосовується інша процентна ставка згідно тарифів банку, яка в даному випадку, як стверджував представник відповідача, становить 0,0001 % річних.

Зазначені твердження останнього позивачами не спростовані й будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження зворотного як до суду першої інстанції так і до апеляційного суду ними не представлено.

Як випливає зі змісту укладених між позивачами ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договорів банківських вкладів, їх автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна умов в односторонньому порядку не передбачена. Відповідно, оскільки безпосередньо в договорах встановлено строки їх дії 6 місяців з моменту укладання цих договорів (01 та 03 жовтня 2014 року), то по настанню визначеної в договорах дати повернення вкладів (02 та 04 квітня 2015 року, відповідно), закінчується і дія укладених між сторонами договорів.

Отже, аналіз зазначених вище правових норм та умов договорів банківських вкладів від 01 та 03 жовтня 2014 року дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку перед позивачами ОСОБА_4 за договорами банківських вкладів (депозитів) припинились у строки, встановлені цими договорами, а відтак вимоги позивачів про стягнення з банківської установи на їх користь процентів за користування вкладеними грошовими коштами після закінчення строків дії укладених між ними договорів банківських вкладів за процентною ставкою, встановленою цими договорами, є безпідставними, оскільки нарахування таких процентів на вклади умовами самих договорів не передбачено, а їх стягнення за рішенням суду є примусовим продовженням судом строку дії договорів банківських вкладів без погодження сторін, що суперечить нормам цивільного законодавства та суті цивільно-правового договору, як такого (ст. 626 ЦК України).

Разом із тим, слід зазначити, що закінчення строку дії договорів і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, моральну шкоду тощо, встановлені договором чи законом.

По справі також встановлено, і ця обставина позивачами ОСОБА_3 не спростована та фактично визнається, що по закінченню дії укладених між ними та банківською установою договорів банківських вкладів належні їм грошові кошти разом із нарахованими процентами були перераховані на поточні рахунки останніх, відкриті на їх ім'я, відповідно до п. 6 договорів.

Отже, у подальшому між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору банківського рахунка, в тому числі й що стосується розміру та сплати процентів за користування коштами, які знаходяться на цих рахунках та заборони обмеження прав клієнта щодо вільного розпорядження належними йому коштами (ст. ст. 1066 - 1076 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 01 та 03 квітня 2015 року, відповідно, зверталися до відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з письмовими заявами про дострокове повернення коштів за договорами банківських вкладів з нарахованими процентами (за день до закінчення строків їх дії), а також двічі після закінчення дії цих договорів протягом квітня - травня 2015 року, однак належні останнім грошові кошти повернуті їм не були.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким у період з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року, включно, в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якій делеговані всі повноваження тимчасового адміністратора, визначені законом.

Отже, починаючи з 18 вересня 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, у тому числі що стосується встановлення відповідних обмежень щодо задоволення вимог кредиторів банку, а також відшкодування вкладникам банку коштів за їх вкладами в межах гарантованої суми (200 000,00 грн.) в процесі здійснення тимчасової адміністрації чи ліквідаційної процедури.

До речі, як пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2, він та його батько - позивач ОСОБА_3, кожний окремо, вже отримали від Фонду кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з фінансового ринку.

Однак, ця обставина не позбавляє позивачів права на стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на їх користь 3 % річних за прострочення виконання боржником своїх грошових зобов'язань перед останніми за період з період з 02 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року, що стосується позивача ОСОБА_2 та за період з 04 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року, що стосується іншого позивача - ОСОБА_3, причому у валюті простроченого зобов'язання, а не в гривневому еквіваленті, як помилково вважав суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення у справі, оскільки обов'язок боржника сплатити зазначені проценти не є штрафною чи іншою фінансовою санкцією, а має компенсаційний характер за незаконне користування чужими грошовими коштами.

При цьому до складу грошових зобов'язань входять і проценти, нараховані банком по банківським вкладам, а в подальшому за договорами банківських рахунків.

Проте, оскільки проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок згідно Податкового кодексу України є «пасивними доходами», які підлягають оподаткуванню за відповідною ставкою, а документального підтвердження загального розміру реально нарахованих банком процентів за банківськими вкладами та банківськими рахунками позивачами ОСОБА_3 до суду не представлено, хоча це є обов'язком останніх (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України), то їх вимоги про стягнення з боржника - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 3 % річних від суми простроченого боргу за вказаними процентами, в даному випадку є недоведеними, а відтак і не підлягають задоволенню.

Що ж стосується нарахування 3 % річних від прострочених сум банківських вкладів, які підлягають стягненню з відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивачів ОСОБА_3, то розмір цих процентів повинен бути розрахований наступним чином:

- позивач ОСОБА_2: 8 000,00 дол. США (сума вкладу) х 3 % : 365 (кількість днів у році) х 169 днів прострочення (за період з 02 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року) = 111 дол. США 12 центів;

- позивач ОСОБА_3: 5 980,00 дол. США (сума вкладу) х 3% : 365 (кількість днів у році) х 167 днів прострочення (за період з 04 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року) = 82 дол. США 08 центів.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення в частині, що стосується стягнення з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь позивачів 3 % річних від прострочених сум банківських вкладів, перерахованих на банківські рахунки останніх, але неповернутих їм своєчасно, стягнувши з боржника на користь кредиторів, кожного з позивачів окремо, грошові кошти, зазначені в проведених розрахунках, та відмовивши в задоволенні заявлених ними вимог про стягнення з банківської установи процентів за банківськими вкладами (депозитами), за їх безпідставністю.

Доводи ж апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, який представляє також інтереси свого батька - іншого позивача по справі - ОСОБА_3, про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених ними вимог про стягнення з банківської установи на їх користь компенсації за спричинену моральну шкоду, пов'язану з порушенням їхніх прав, як споживачів банківських послуг, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки між сторонами мають місце договірні, а не деліктні правовідносини, умовами укладених між ними договорів та Цивільного кодексу України, які регулюють ці договірні відносини, відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з невиконанням чи неналежним виконанням контрагентами узятих на себе договірних зобов'язань не передбачено, а будь-яких об'єктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження наявності обставин, з якими Закон України «Про захист прав споживачів» (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону) пов'язує право споживача на відшкодування завданої йому моральної шкоди, позивачами ОСОБА_3 до суду не представлено.

Інші доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, який також представляє інтереси ОСОБА_3, є несуттєвими, носять формальний характер і не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 530, 596, 599, 610, 611, 625-629, 631, 1058, 1060, 1061, 1066-1076 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 58-61, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який також представляє інтереси ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2015 року - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 3 % річних від суми боргу, а саме: суми банківського вкладу, перерахованої на банківський рахунок останнього, але не повернутої йому, за період з 02 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року, що становить 111 (сто одинадцять) доларів США 12 центів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 3 % річних від суми боргу, а саме: суми банківського вкладу, перерахованої на банківський рахунок останнього, але не повернутої йому, за період з 04 квітня 2015 року по 17 вересня 2015 року, що становить 82 (вісімдесят два) доларів США 08 центів.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на їх користь процентів за банківськими вкладами (депозитами) - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про відшкодування завданої їм моральної шкоди, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: