У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» про стягнення коштів за договором та відшкодування збитків у вигляді упущеної вигодиза касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у жовтні 2011 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Можайське» (далі - ТОВ «Можайське») досягнуто домовленість щодо надання товариству грошових коштів у розмірі 84 700 грн з метою купівлі майнових сертифікатів колективного сільськогосподарського підприємства «Ленінський прапор» (далі - КСП «Ленінський прапор») з подальшим переоформленням за ним права власності на сертифікати на вищевказану суму, що підтверджувалося укладеним між сторонами договором від 15 січня 2012 року. У п. 2 даного договору сторони домовилися про передачу йому майна у співвідношенні 60 % будівлі, 40 % техніки та сільськогосподарського інвентарю.

Позивач указував про те, що він свої зобов'язання за вказаним договором виконав, передавши грошові кошти у розмірі 84 700 грн товариству, проте вказане майно за спірним договором йому передано не було.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив стягнути з ТОВ «Можайське» грошові кошти у розмірі 84 700 грн., сплачених за договором від 15 січня 2012 року, стягнути з відповідача 77 130 грн збитків, як упущена вигода.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Можайське» на користь ОСОБА_3 84 700 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Можайське», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення Скасувати и ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання за вищевказаним договором, а саме щодо передачі у власність позивачу майна у встановлений строк, у зв'язку з цим позивач втратив інтерес до виконання договору, а, отже, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України він має право на припинення свого зобов'язання в односторонньому порядку у вказаній частині та на повернення сплачених ним грошових коштів.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 15 січня 2012 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Можайське» укладено договір строком до 30 грудня 2022 року, за умовами якого сторони зобов'язалися протягом восьми місяців з моменту підписання даного договору спільними зусиллями оформитиза ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, вказане у п. 2.1 цього договору, сільськогосподарську техніку та інвентар, зазначений у п. 2.2 договору, яке мало передаватися ТОВ «Можайське» або ОСОБА_3відповідно до актів прийому-передачі та протоколів зборів співвласників майнових паїв КСП «Ленінський прапор», реорганізованого у сільськогосподарський виробничий кооператив «Колос» або іншим уповноваженим на це органом у зв'язку з купівлею або даруванням майнових паїв у власників - фізичних осіб пайовиків ТОВ «Можайське» та ОСОБА_3 Вартість майна, що буде передаватись, має становити 84 700 грн, оскільки саме така сума передана ОСОБА_3 на користь ТОВ «Можайське».

18 жовтня 2011 року на підтвердження факту передачі грошових коштів ОСОБА_3 на користь товариства, директором ТОВ «Можайське» складено розписку на суму 84 700 грн.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Судом установлено, що 15 січня 2012 року між сторонами укладено договір про оформлення права власності позивача на нерухоме майно, яке мало передаватись як пайовий фонд сторонам від спілки співвласників майнових паїв за актами прийому-передачі у рахунок грошових коштів позивача наданих директору ТОВ «Можайське» Вішталюку А.Т., що підтверджується його розпискою від 18 жовтня 2011 року. Крім того, у п. 11 договору установлено строк його виконання - до 30 грудня 2022 року.

Ураховуючи викладене, судиу порушення вищевказаних вимог закону та ст.ст. 212 -214, 303, 315ЦПК України належним чином не дослідили, на який строк сторонами укладено спірний договір та чи доведено відповідачем вжиття всіх заходів щодо належного виконання зобов'язання, чи може відповідач виконувати його у строк, який передбачений у спірному договорі, а саме до 30 грудня 2022 року.

Також, суди не оцінили чи вважаються позикою, сплачені позивачем грошові кошти, оскільки розписка директора ТОВ «Можайське» не містить зобов'язання про повернення боргу та грошові кошти отримані саме фізичною особою, а не товариством, оскільки кошти на розрахунковий рахунок товариства, чи в касу товариства не вносилися.

Задовольняючи позов, суди формально послалися на загальні зобов'язальні норми права та загальні положення про договір (ст. ст. 526, 627, 629 ЦК України), проте у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не спростували доводи відповідача та не встановили, які саме зобов'язання виникли між сторонами, який правочин ними укладено, та які права та обов'язки випливають з цього договору.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Можайське» задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 липня 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик