Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/4967/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Махіборода Н.О.
Провадження № 22-ц/778/403/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 21.03.2015 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Після укладання шлюбу сторони проживали в квартирі позивача, однак сімейне життя не склалося. 26.05.2015 року ОСОБА_4 звернулася до райвідділу міліції через неадекватну поведінку відповідача, у зв'язку з чим, він залишив місце проживання, проте, періодично до неї приходить. Фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинені з квітня 2015 року, під час шлюбу виникали конфлікти через відсутність взаєморозуміння. Сторони дітей не мають. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу ОСОБА_4 вважає неможливим. Відповідач відмовився розірвати шлюб у відділі ДРАЦС.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3, зареєстрований Ленінським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 99.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2015 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований Ленінським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 99.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено на «Дмитренко», яке є її дошлюбним прізвищем.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, дійшов правильного висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їхнього шлюбу неможливе. З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

За змістом ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було зареєстровано 21.03.2015 року Ленінським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 99 (а.с. 2). Від шлюбу сторони дітей не мають.

ОСОБА_4 пояснювала, що примиритися з відповідачем категорично не бажає, наполягає на розірванні шлюбу, вважає, що зберегти сімю не можливо, подальше перебування у шлюбі суперечить її інтересам. Відповідач заперечував проти задоволення позову, вважає, що шлюб не розпався остаточно, його можливо зберегти.

Судом першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України було обґрунтовано вжито заходи щодо примирення подружжя з наданням сторонам строку на примирення, при визначенні строку на примирення судом враховано конкретні обставини справи. Однак, воно досягнуто не було, сімейні відносини між подружжям не відновилися. ОСОБА_4 не має наміру відновити спільні стосунки і не може бути примушена до їх відновлення, що, в свою чергу, унеможливлює спільне проживання.

Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права, а саме, на необґрунтовану відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до набрання законної сили судовим рішенням по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбу недійсним, спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, суд підставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі (а.с. 86). До письмового клопотання ОСОБА_3 не була додана копія ухвали про відкриття провадження по справі, була надана лише копія позовної заяви, яка навіть не підписана, дата її подання також не зазначена, копія заяви не містить вхідного штампу суду про її одержання, доказів направлення вказаної позовної заяви поштою також відповідачем надано не було (а.с. 79-80, 81-84).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також наголошує на порушенні судом норм процесуального права в зв'язку з ухваленням рішення за його відсутності, вказані доводи не є підставою для задоволення апеляційної скарги. Так, у відповідності до положень ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 157 ЦПК України. Як вбачається із матеріалів справи, після спливу наданого сторонам строку для примирення, справа була призначена до розгляду на 06.10.2015р., проте розгляд справи було відкладено на 21.10.2015р. за клопотанням відповідача (а.с. 67, 71). В судове засідання, призначене на 21.10.2015р., ОСОБА_3 повторно не зявився, про час і місце судового розгляду відповідач повідомлявся належним чином у відповідності з вимогами ст.ст. 74, 76 ЦПК України (а.с. 76). Посилання ОСОБА_3 на те, що він не зявився в судове засідання, призначене на 21.10.2015р., з поважних причин, не є підставою для відкладення розгляду справи, оскільки суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки в судове засідання сторін, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними, а відповідач не зявився в судове засідання, призначене на 21.10.2015р., повторно.

Отже, розглядаючи справу по суті 21.10.2015р. суд першої інстанції не мав передбачених ст. 169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи.

До того ж, розгляд судом першої інстанції справи у відсутність належним чином повідомленого відповідача не призвів до неправильного вирішення спору. ОСОБА_3 не був позбавлений можливості реалізувати своє процесуальне право і надати докази в обґрунтування своєї позиції по справі суду апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність кримінальних проваджень за фактом спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, шахрайства не є підставою для скасування рішення суду, оскільки правові наслідки за вказаними фактами будуть зясовані під час здійснення зазначених кримінальних проваджень.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, встановивши, що сім'я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство й відносини між ним стали неприязні, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливо.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами судом визначений правильно, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 92), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: