У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Парінової І.К.,-
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-2007» до ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», про визнання договору недійсним та визнання права власності, за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-2007» та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-2007» (далі - ТОВ «Інтербуд-2007») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу офісу АДРЕСА_1, загальною площею 321,1 кв.м, укладеного 18 січня 2012 року між ТОВ «Інтербуд-2007» та ОСОБА_6 та визнання права власності на вказаний об'єкт нерухомості. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на недотримання при укладенні оспорюваного договору істотних умов, зокрема відсутність волевиявлення учасника товариства на укладення даної угоди, як це передбачено Статутом ТОВ «Інтербуд-2007», а також відповідач не виконала істотні умови договору купівлі-продажу, оскільки взагалі не сплатила кошти за придбаний нею за вищевказаним договором купівлі-продажу офіс. Крім того, позивач посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 392 ЦК України зазначав, що спірний об'єкт нерухомості вибув з його володіння поза його волею, а отже просив визнати за ним право власності на офіс АДРЕСА_1, загальною площею 321,1 кв.м.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу офісу АДРЕСА_1, укладений 18 січня 2012 року між ТОВ «Інтербуд-2007» та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим № 163. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Інтербуд-2007» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови йому у визнанні за ним права власності на офіс АДРЕСА_1, загальною площею 321,1 кв.м та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ПАТ «Український інноваційний банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з доведеності позивачем відсутності волевиявлення загальних зборів учасників позивача на відчуження спірного майна. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ТОВ «Інтербуд-2007» на спірний офіс НОМЕР_1 апеляційний суд виходив з того, що вказаний офіс після визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, належить позивачу на підставі правовстановлюючих документів, які на даний час не скасовані та не визнані недійсними, а останнє не позбавлено можливості звернутися з відповідним позовом про витребування належного йому майна з незаконного володіння.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що рішенням господарського суду Одеської області від 01 серпня 2011 року у справі за позовом ТОВ «Інтербуд-2007» до ТОВ «Берег Інтертрейд», третя особа: КП «Одеське МБТІРОН», про визнання права власності (а.с. 9-11) визнано за ТОВ «Інтербуд-2007», зокрема, право власності на нежитлове приміщення - офіс НОМЕР_1, загальною площею 321,1 кв.м, розташоване у жилому будинку АДРЕСА_1.

18 січня 2012 року між ТОВ «Інтербуд-2007» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Писаренком Є.С. та зареєстрованим за № 163, за умовами якого ТОВ «Інтербуд-2007» передало, а ОСОБА_6 прийняла у власність офіс НОМЕР_1, загальною площею 321,1 кв.м, розташований у жилому будинку АДРЕСА_1 і сплачує його вартість за ціною й на умовах, встановлених цим договором. Відповідно до п. 7 договору, за домовленістю сторін продаж офісу вчинено за 1 650 000 грн, які покупець зобов'язується сплатити продавцю протягом 3 місяців з моменту укладення цього договору шляхом переведення грошових коштів на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2, відкритий на ім'я продавця у ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії». Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною та змінам не підлягає (а.с. 12-13).

20 лютого 2013 року між ПП «Альфін» (продавець) та ПАТ «Український інноваційний банк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - предметом якого є нежитлове приміщення офіс НОМЕР_1, загальною площею 321,1 кв.м, розташоване у жилому будинку АДРЕСА_1 (а.с. 59-60). Зі змісту даного договору вбачається, що нерухоме майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності (НОМЕР_3), виданого 14 лютого 2013 року Реєстраційною службою Одеського МУЮ Одеської області, право власності на яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 лютого 2013 року.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, згідно ст. 627 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215ЦК України).

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до положень ст. 87 ЦК України, для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Товариство, створене однією особою, діє на підставі статуту, затвердженого цією особою.

Частинами 2, 3 статті 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про визнання оспорюваного договору недійсним.

Апеляційний суд, перевіряючи відповідність оспорюваного договору купівлі-продажу вимогам чинного законодавства, зокрема, вимогам Статуту товариства, здійснив посилання на Статут, затверджений Загальними зборами учасників 12 листопада 2007 року та зареєстрований 28 листопада 2007 року (а.с. 20-34), залишивши поза увагою, що Статут у такій редакцій у матеріалах справи відсутній, натомість в матеріалах справи (а.с. 20-34) міститься нова редакція Статуту ТОВ «Інтербуд-2007», затвердженого рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «Інтертбуд-2007» та зареєстрованого 20 травня 2013 року, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи позивача, що при укладенні оспорюваного правочину було відсутнє волевиявлення одноособового учасника ТОВ «Інтербуд-2007» - Компанії «Денвер Технолоджіс ІНК», яке має передувати укладенню такого правочину не перевірив належність та допустимість наданих позивачем доказів щодо участі останнього у товаристві, оскільки зі змісту Статуту ТОВ «Інтербуд-2007» (нова редакція) (а.с. 20-34), учасником товариства є Компанія «ТріоПарт Коммершиал Інк».

Піддаючи критиці протокол № 12/01/2012 року загальних зборів учасників ТОВ «Інтебуд-2007» від 12 січня 2012 року (а.с. 227), апеляційний суд зауважив, що вказаний протокол не є належним доказом надання згоди на укладення оспорюваного правочину, оскільки суб'єктом волевиявлення на укладення правочинів з відчуження нерухомого майна є загальні збори учасників ТОВ «Інтербуд-2007», не перевірив чи визнавалось рішення, яке прийнято за результатом скликання Загальних зборів учасників товариства та оформлене вказаним протоколом, недійсним у встановленому законом порядку, з огляду на те, що таких даних матеріали справи не містять. При цьому з клопотання ТОВ «Інтербуд-2007» (а.с. 225-226) вбачається, що оригінал даного протоколу знаходиться в іншій цивільній справі № 522/20277/14-ц. Також не перевіреними апеляційним судом залишились обставини викладені у поясненнях директора Компанії «Denver Technologies Ink» ОСОБА_9 (а.с. 288).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спірний об'єкт нерухомості, апеляційний суд зазначив, що вказаний офіс після визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18 січня 2012 року належить ТОВ «Інтербуд-2007» на підставі правовстановлюючих документів, які на даний час не скасовані та не визнані недійсними, а ТОВ «Інтербуд-2007» не позбавлено можливості звернутися з відповідним позовом про витребування належного ТОВ майна з незаконного володіння, при цьому не звернув уваги на доводи позовної заяви товариства щодо посилання в них на положення ст. 388 ЦК України.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України обмежився розглядом позовних вимог ТОВ «Інтербуд-2007» лише щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу офісу АДРЕСА_1, загальною площею 321,1 кв.м, укладеного 18 січня 2012 року між ТОВ «Інтербуд-2007» та ОСОБА_6, залишивши поза увагою позовні вимоги щодо визнання права власності за позивачем на спірний об'єкт, в той час як у резолютивній частині судового рішення зазначено, про залишення позову ТОВ «Інтербд-2007» без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не з'ясував в повному обсязі фактичних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, зокрема, не визначився належним чином з суб'єктним складом сторін та правовим статутом осіб залучених до участі у справі, не надав жодної оцінки наявному у матеріалах справи договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного 20 лютого 2013 року між ПП «Альфін» та ПАТ «Український інноваційний банк» (а.с. 59-60), за змістом якого ПП «Альфін» будучи власником спірного приміщення на підставі Свідоцтва про право власності (НОМЕР_3), виданого 14 лютого 2013 року відчужило його третій особі ПАТ «Український інноваційний банк». Суд не виконав вимог, передбачених ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не роз'яснив позивачу право на залучення до участі у справі в якості співвідповідачів осіб, які порушують права та інтереси останнього. Також судом першої інстанції залишено поза увагою заяву Закритого акціонерного товариства «ХХІ Століття» про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у даній справі (а.с. 86-108), яка відповідно до журналу судового засідання від 15 листопада 2015 року (а.с. 138-139) ставилась на обговорення, проте рішення з цього приводу не прийнято.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-2007» та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
І.К. Парінова