Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3650/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мєркулова Л.О
Є.У. № 332/1699/16 Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А..

Суддів Бєлки В.Ю

Маловічко С.В.

При секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ЗМК «Запоріжсталь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У своєму позові позивач вказав, що з 15 липня 2014 року він, ОСОБА_1 працював у Публічному акціонерному товаристві "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на посаді слюсаря-ремонтника.

15 квітня 2015 року позивач надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до Додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМ України від 21 березня 2002 р. N 352.

Як було роз`яснено позивачу, що він підлягає звільненню у зв`язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак. як запевнив працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє у відповідності до Закону та позивач підлягає звільненню.

15 квітня 2015 року його було звільнено з роботи у зв`язку із призовом на строкову військову службу, п. З ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 121 від 15.04.2015 р.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до наданої ПАТ "Запоріжсталь" довідки про заробітну плату за № 16/2497 від 18.05.2016 р. заробітна плата позивача за лютий 2015 року становить 5572 грн. 91 коп. та за березень 2015 року - 3454 грн. 29 коп., що разом складає 9 027 грн. 20 коп.

Кількість відпрацьованих робочих днів у березні 2015 року - 22, у лютому 2015 року - 20, що разом становить 42 днів.

Середньоденна заробітна плата позивача, виходячи із розрахунку (9027 грн. 20 коп. : 42 днів) складає 214 грн. 93 коп.

За період з 15 квітня 2015 року по 30 травня 2016 року (день написання позовної заяви), виходячи з розрахунку робочих днів помісячно за вищевказаний період було 277 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2015 року по 30 травня 2016 року складає: 277 (робочих днів) х 214 грн. 93 коп. (середньоденна заробітна плата) = 59 535 грн. 61 коп.

Відповідно до Наказу (розпорядження) про звільнення з роботи № 121 від 15.04.2015 р., позивач був звільнений 15 квітня 2015 року. Як вбачається із іменного списку на військову команду № НОМЕР_1 , позивач з`явився до військового комісаріату ІНФОРМАЦІЯ_1 і на наступний день був відправлений у військову частину для проходження військової служби.

Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 № 120 від 24.04.2015 р., позивач 24 квітня 2015 року був уже зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки про проходження служби, позивач на даний час являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_4 на посаді навідника (ПКМ) 7 роти охорони 101 окремої бригади охорони Генерального штабу Збройних Сил України.

Враховуючи вищевикладене просив поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" від 15.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря- ремонтника з 15.04.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу (п. З ст. 36 КЗпПУ)., поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря-ремонтника Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" з 15.04.2015 року, стягнути з Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 535 грн. 61 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15.07.2014 року позивач працює в ПАТ «Запоріжсталь» за професією слюсар-ремонтник.
Наказом-розпорядження № 121 від 15.04.2015 р. з ОСОБА_1 припинено трудові відносини відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу та внесено відповідний запис до трудової книжки.
Із особової картки ОСОБА_1 , яку додав до своїх заперечень представник відповідача, встановлено, що 15.04.2015 року він отримав свою трудову книжку та засвідчив особистом підписом, чим підтверджується факт отримання трудової книжку ОСОБА_1 .
Станом на 15 квітня 2015 року редакція п.З ст. 36 КЗпП України визначала призов на строкову службу працівника як підставу для припинення трудових відносин, унеможливлюючи звільнення лише працівників, яких призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Пункт.З ст. 36 КЗпП України викладені в цій редакції Закону України №1275 від 20.05.2014 р. і є чинною з 08.06.2014 р. (а не з 08.02.2015 р., як це зазначає позивач).
У ст. 6 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», визначено види військової служби норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. №1153/2008) як:
- 1 строкова військова служба;
- військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період;
- військова служба за контрактом осіб рядового складу;
- військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу;
- військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також - вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети - військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів);
- військова служба за контрактом осіб офіцерського складу;
- військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Отже суд вірно вважав , що позивача призвано саме на строкову військову службу, а не на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Із наказу військового комісару Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя «Про призов громадян на строкову військову службу» №28 від 13.03.2015 року (а.с.16), встановлено, що протягом квітня-травня 2015 року в Україні, і, зокрема в м. Запоріжжі, здійснювався черговий призов громадян, 1995 року народження, яким в період чергового призову виповнилось 20 років. Тобто осіб, які не мають фахового досвіду несення військової служби. Цей призов здійснювався на підставі Указу Президента «Про строки проведення чергових призовів, чергові призови громадян на строкову військову службу та звільнення в запас військовослужбовців у 2015 році» .
Із довідки проходження служби на солдата ОСОБА_1 (а.с.15) встановлено, що ОСОБА_1 проходив саме строкову військову службу.
Відповідно до ч.7 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» метою строкової служби є здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь збройного захисту Вітчизни.
У відповідності до виданого комісаром Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя Наказу «Про призов громадян на строкову військову службу» від 13.03.2015 р. №28 ОСОБА_1 отримав повістку про його призов на строкову службу, якою йому повідомляється про його зарахування к команду №244 та запропоновано з`явитися 22.04.2015 р. на збірний пункт .
Отже приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 проходив службу солдатом і станом на квітень 2015 року пільг щодо збереження місця роботи та середнього заробітку не мав.
Тільки, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14 травня 2015 року №433-УІІ (який набув законної сили з 11.06.2015 р.), за працівниками, призваними на строкову військову службу зберігається місце роботи, посада й середній заробіток, тобто зберігаються трудові відносини з працівником.
Статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 58 Конституції України визначено принцип прямої дії законів, за яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
У зв`язку з чим, ані положення Закону України №433, ані інші Закони України не передбачають надання зворотної сили Закону України №433, тобто не передбачає поширення дії цього Закону, зокрема в частині надання гарантій, передбачених ч.3 та ч.4 ст. 119 КЗпП України, на працівників, призваних на строкову службу до набуття чинності цим Законом.
Таким чином, станом на 15 квітня 2015 року пільги та гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП стосовно збереження середнього заробітку до 11.06.2015 року розповсюджувались на осіб:
призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (окремий вид військової служби, передбачений п.2 ст.6 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу»); а не на працівників, яких призвано на строкову військову службу.
Щодо пропуску строку, визначеного ст.233 КЗпП України
Відповідно ч.І ст. 233 КЗпП України, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або мав дізнатися про порушення свого права, а по справам про звільнення - в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Окрім того, в силу п.2 ч.І. ст. 232 КЗпП України спори про поновлення на роботі віднесено до виключної компетенції суду.
Суд вірно вважав, що позивачем не наведено поважних в розумінні чинного законодавства причин пропуску строку позовної давності, а тому вважає, що відсутні підстави для його поновлення а також не прийняв посилання позивача на п.4 ст.263 ЦК України щодо зупинення перебігу строку позовної давності , оскільки ця норма може застосовуватися лише за умови переведення Збройних Сил України або інших створених відповідно до закону військових формувань на воєнний час.
Станом на сьогоднішній день жодне військове формування в Україні не переведено у військовий стан, а тому застосування даної норми не припустимо.
Статтею 264 ЦК України визначено вичерпний перелік випадків переривання строків позовної давності, до складу якого не віднесено вимоги щодо поновлення на роботі, а також інші вимоги, які витікають з трудових правовідносин.
З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог.
Розглядаючи спір, суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання скарги на неправильність застосування пропуску строку позовної давності висновків суду не спростовують.

Доводи скарги про те, що норми ч.3 ст.119 КЗпП України та ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок ...» гарантували збереження за призовником місця роботи та середнього заробітку спростовуються вищенаведеними висновками суду першої інстанції.

Таким чином доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: