Справа № 345/799/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1504/2016
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Василишин Л.В.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника відповідача Валька Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс Транс» про поновлення на роботі та стягнення заборгованої заробітної плати,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заборгованої заробітної плати, посилаючись на те, що 02.07.2014 року він був прийнятий на роботу в ТзОВ «ЛЮКС ТРАНС» водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копією наказу №12-к від 02.07.2014 року про прийняття на постійну роботу. При прийомі на роботу його повідомили, що необхідно написати відразу заяву про його звільнення за згодою сторін без дати, що він і зробив.

11.02.2016 року він довідався від механіка по випуску транспорту даного підприємства ОСОБА_6, що його звільнено з роботи. Він намагався вияснити ситуацію з директором підприємства, однак його не впустили до кабінету, пояснивши, що він там не працює. Того ж дня він звернувся до директора з адвокатським запитом про видачу йому копій наказів про прийняття та звільнення його з роботи та довідки про середній заробіток, який надіслав поштою. Йому видали копію наказу про звільнення та трудову книжку, звідки він побачив що він звільнений 30.04.2015 року і нібито ознайомлений з даним наказом, так як в графі «з наказом ознайомлений» стояв його підпис. Позивач категорично заперечує, що ставив свій підпис у наказі про звільнення і в журналі реєстрації. Крім того вказує, що він по сьогоднішній день виконує свої трудові обов'язки, виїжджає в рейс на автобусі даного підприємства, що стверджується дорожнім листом № 584749 від 07.05.2015 року.

Також зазначав, що строк позовної давності ним пропущено з поважних причин, який просив поновити та зобов'язати відповідача поновити його на роботі на посаді водія автотранспортних засобів з 30.04.2015 року та стягнути в його користь заборговану заробітну плату з травня 2015 року по лютий 2016 року.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Зокрема, апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з недоведеності факту його роботи у відповідача з 30.04.2015 року по 11.02.2016 року. Однак, при цьому, суд відмовив йому у задоволенні заяви про виклик свідків та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, що, на думку апелянта, зроблено незаконно, всупереч ч.4 ст.10 ЦПК України. Вважає, що суд не сприяв всебічному та повному з'ясуванню всіх обставин справи, поклавши в основу рішення документи, надані відповідачем. Стверджує, що суд на припущеннях зробив висновок про те, що всі документи, щодо яких ставилось питання про призначення експертизи, підписані ним. Зазначає, що відмовивши у задоволенні вказаних клопотань, суд порушив припис ч.2 ст.212 ЦПК України, якою визначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

З наведених підстав просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Також просив викликати осіб, зазначених в апеляційній скарзі, в статусі свідків, а також призначити по справі судову почеркознавчу експертизу.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній та підтримали наведені вище клопотання.

Представник відповідача ТзОВ «Люкс Транс» - Валько Б.І. дав пояснення, в якому не заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Крім того у судовому засіданні представником відповідача подано заяву про визнання позовних вимог за підписом директора ТзОВ «Люкс Транс» ОСОБА_7, у якій позовні вимоги ним визнаються в повному обсязі.

Колегія суддів вирішила, що заява про визнання позову відповідачем не може бути задоволена з таких підстав.

Із пояснень представника відповідача ОСОБА_4 встановлено, що під час розгляду цієї справи в апеляційній інстанції відбулась зміна керівництва ТзОВ «Люкс Транс», а саме, замість ОСОБА_8 директором ТзОВ «Люкс Транс» став ОСОБА_7 Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 у цій справі представляє інтереси позивача ОСОБА_2, що підтверджується копію довіреності (а.с.19). Також ОСОБА_7 від імені позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Таким чином, ОСОБА_7 є одночасно представником позивача та директором відповідача ТзОВ «Люкс Транс», що дає підстави для сумніву в його неупередженості, коли він, діючи від імені ТзОВ «Люкс Транс», подає заяву про визнання позову. Крім того, визнання позову відповідачем суперечить інтересам ТзОВ «Люкс Транс», яке на протязі всього розгляду справи судом першої інстанції заперечувало проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним.

З огляду на викладене, керуючись ч.4 ст.174 ЦПК України колегія суддів вирішила відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжити судовий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення вищевказаних осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що такі є недоведеними.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на таке.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлено, що позивач 02.07.2014 року був прийнятий на роботу в ТзОВ «Люкс Транс» водієм автотранспортних засобів, що підтверджується копією наказу № 12-к від 02.07.2014 року про прийняття на постійну роботу (а.с.5).

Відповідно до наказу №6-к від 30.04.2015 року позивача було звільнено з роботи водія транспортних засобів 30.04.2015 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України на підставі поданої ним заяви (а.с.6).

11.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, посилаючись на те, що тільки 11.02.2016 року він довідався, що його звільнено з роботи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 суду пояснював, що в лютому 2016 року він довідався, що його звільнено з роботи з 30.04.2015 року, однак до лютого місяця він перебував у трудових відносинах з відповідачем та здійснював перевезення пасажирів на маршруті № 8а. Заперечував, що підпис у наказі про звільнення від 30.04.2015 року здійснений ним. Заробітну плату отримував по квітень 2015 року, а з травня жодних коштів по заробітній платі не отримував, так як в бухгалтерії йому пояснювали, що немає коштів.

На підтвердження своїх доводів позивач надав дорожній лист від 07.05.2015 року (а.с.8), який, на йому думку, підтверджує, що він здійснював пасажирські перевезення того дня.

Суд правильно вважав, що доводи позивача про незаконне звільнення його з роботи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

За змістом ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться у день звільнення.

Відповідно до наказу №6-к від 30.04.2015 року позивача було звільнено з роботи водія транспортних засобів 30.04.2015 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України на підставі поданої ним заяви і позивач поставив свій підпис, про те, що ознайомлений з наказом (а.с.6, 92).

В день звільнення в трудовій книжці позивача було проведено відповідний запис про звільнення його з роботи та запропоновано отримати трудову книжку. Проте позивач відмовився отримувати трудову книжку, про що було складено відповідний Акт про відмову в отриманні трудової книжки від 30.04.2016 року в присутності самого ОСОБА_2 (а.с.35).

Вищенаведені обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які є працівниками підприємства.

Сам позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердив, що він відмовлявся отримувати трудову книжку, проте це було в лютому 2016 року, коли довідався про звільнення.

Також в судовому засіданні були оглянуті оригінали платіжних відомостей ТзОВ «Люкс Транс» за різні періоди 2015 року, копії яких містяться у матеріалах справи, з яких вбачається, що позивач ОСОБА_2 був включений у платіжну відомість для отримання заробітної плати по квітень 2015 року та від 08.05.2015 року. Після зазначеного періоду прізвище позивача у платіжних відомостях відсутнє. Аналогічні відомості містяться у табелях обліку використання робочого часу ТзОВ «Люкс Транс» (а.с.82-91).

Суд правильно вважав, що поданий позивачем дорожній лист від 07.05.2015 року не може підтвердити факт перебування його в трудових відносинах з відповідачем до лютого 2016 року, оскільки такий лист є єдиним за період з травня 2015 року до лютого 2016 року. Крім того, відповідачем були надані для огляду в судовому засіданні оригінали дорожніх листів для порівняння заповнення в бланку всіх необхідних реквізитів та даних (вибірково з яких один долучений до матеріалів справи (а.с.79-81). З порівняльного огляду видно, що поданий позивачем дорожній лист не є належно заповнений, що також підтверджував допитаний в судовому засіданні механік ОСОБА_9

Також в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження пояснення позивача про те, що у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем на ТзОВ ««Люкс Транс» з травня по лютий 2016 року не виплачувалася заробітна плата, оскільки це спростовується поясненнями свідків та долученими до матеріалів справи копіями платіжних відомостей про виплату заробітної плати.

Суд вірно не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_6 про те, що позивач працював у ТОВ «Люкс Транс» до лютого 2016 року, оскільки це суперечить доказам, що були досліджені в судовому засіданні та самим поясненням позивача, який вказував, що в досліджуваний період працював також водієм у приватній фірмі свого дядька ОСОБА_7, який одночасно є представником позивача у даній справі.

Таким чином, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України позивач не довів, що після 30.04.2015 року він перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Люкс Транс» та працював водієм транспортних засобів до 11 лютого 2016 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв'язку з їх недоведеністю.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд незаконно, в порушення ч.4 ст.10 ЦПК України, відмовив у задоволенні заяви апелянта про виклик свідків, пасажирів автобуса, яким керував позивач, та клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, є безпідставними, оскільки обставини справи судом першої інстанції встановлено повно та всебічно, і необхідності у допиті інших свідків чи призначенні судової почеркознавчої експертизи немає.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Василишин