Справа № 461/1211/14 Головуючий у 1 інстанції: Мисько Х.М.
Провадження № 22-ц/783/2068/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина О.В.

при секретарі: Івановій О.О.

з участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2016 року, по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» про визнання недійсним кредитного договору та додатків до нього,-

ВСТАНОВИЛА:

Ршенням Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3, про визнання недійсним кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, укладеного сторонами.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 У апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що несправедливою є умова, якою передбачено встановлення додаткових обов'язків позичальника залежно від строків надіслання повідомлення банком про здійснення внесків, час яких не настав. Вказує, що кредитний договір № KF 53125, укладений 10 жовтня 2008 року між ним та ПАТ «ВіЕс Банк» є недійсним. Зазначає, що суд невправі був ухвалювати рішення у справі, а повинен був залишити позов без розгляду у зв»язку повторною заявою позивача у судове засідання.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просить оскаржуване рішення скасувати і залишити позов без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2008 року між ВАТ «Фольксбанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KF 53125, відповідно до п.1.1. якого, банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 226800 доларів США строком на 15 років.

4 листопада 2008 року сторони підписали додаток №2 до кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, предметом якого є те, що сторони дійшли згоди змінити процент за користування кредитом, встановлений кредитним договором № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, у зв'язку із чим, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 15,00% річних; та додаток №3 до кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, предметом якого є те, що з 4 листопада 2008 року внесено зміни в п.1.1,1.2 кредитного договору № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року, які викладено в наступній редакції: «п.1.1 банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в сумі 213675доларів США; п.1.2. позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у строки та в порядку, передбачених кредитним договором. позичальник зобов'язується починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, здійснювати повернення кредиту щомісячно частинами в сумі не менше 1187,00 доларів США в термін не пізніше останнього робочого дня місяця. Останній платіж сплачується в розмірі залишку заборгованості по кредиту в термін не пізніше 10 жовтня 2023 року.» (а.с.31).

В кредитному договорі № KF 53125 від 10 жовтня 2008 року сторонами погоджено істотні умови договору, зокрема, щодо форми договору (проста письмова форма), суми кредиту (226800,00 доларів США), строк на який укладається кредитний договір (15 років), річна відсоткова ставка за користування коштами (13,5 %), куди буде спрямовано отримані кошти (погашення заборгованості по споживчому кредиту в ЛФ КБ «Західінкомбанк»).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, заключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач стверджує, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту не було надано повної та достовірної інформації про всі умови договору, додаткові витрати, пов'язані з виконанням договору, та про сукупну вартість договору. Позивач посилається на те, що ненаданням вказаної інформації його введено в оману щодо дійсних умов кредитного договору, а відповідно і сформувало в нього хибну думку щодо умов кредиту.

Судом на підставі належних та допустимих доказів, встановлено, що відповідачем повністю дотримано вимоги щодо оформлення оспорюваного правочину, що підтверджується належними копіями Заяви Анкети, заповненої позивачем від 1 жовтня 2008 року, кожен аркуш якої підписаний заявником, Додатком до Заяви - Анкети, Анкети - Опитувальника (Додатку № 2 до Заяви - Анкети), Повідомлення про надання споживачеві достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту (Додаток № 3 до Заяви - Анкети) від 1 жовтня 2008 року, Розрахунку платежів та ефективної ставки за кредитом від 01 жовтня 2008 року. Копії даних доказів свідчать про те, що відповідачем доведено до відома інформацію позивачу в межах визначених законом.

Як вбачається з договору кредиту, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору. Так, в договорі послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки сторін, правила нарахування процентів і комісій, наслідки порушення умов договору.

Окрім того, в розділі Х кредитного договору, позичальник - позивач, повторно наголосив на тому, що погоджується з істотними умовами договору, свою дієздатність та правоздатність, а також про факт підтвердження повідомлення позивача у письмовій формі про умови кредитування у банку.

Суд прийшов до висновку, що банк жодним чином не змушував підписувати договір. Позивач мав право на вільний вибір будь - якої фінансової установи для укладення такого правочину, тому дані щодо неможливості укладення іншого договору, як у цьому банку так і в іншій фінансовій установі є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.627 ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як видно з матеріалів справи, укладений договір про надання споживчого кредиту був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Згідно договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позичальника повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони діяли добровільно, повністю усвідомлюючи наслідки своїх дій, про що свідчать підписи на договорі. З наявної в договорі кредитування інформації не вбачається нечіткості, двозначності, незрозумілості та інших ознак використання нечесної підприємницької діяльності.

Суд прийшов до вірного висновку, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання такого недійсним.

Крім цього, Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», отримав банківську ліцензію № 31 від 10 жовтня 1991 року за номером 25, з відповідними дозволами, якою надано право на укладення правочинів з використанням іноземної валюти.

Відповідно до п.11 Постанови № 5 Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

З судової практики вбачається, що суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Є встановленим, що після звернення до суду із цим позовом 4 лютого 2014 року позивач був повідомлений 4 червня 2014 року про судове засідання, призначене на 16 год. 11 серпня 2014 року (а.с.50). У це судове засідання він не зявився (а.с.51). Судова повістка про судове засідання на 12 год. 17 вересня 2014 року позивачеві не вручена і повернута суду за закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні (а.с.54-55). У судове засідання 17 вересня 2014 року позивач не зявився (а.с.56). У цьому судовому засіданні судом постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст. 169, п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с.58). За результатами перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвала суду першої інстанції від 17 вересня 2014 року скасована, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.73-74).

Позивач був повідомлений 28 січня 2015 року про судове засідання, призначене на 16 год.30 хв. 19 лютого 2015 року (а.с.79). У зазначений день судове засідання у справі не відбулося (а.с.80). 28 лютого 2015 року ОСОБА_3 повідомлений судом про судове засідання, призначене на 12 год. 31 березня 2015 року (а.с.82). 30 березня він подав заяву про відкладення розгляду справи (а.с.83). Судове засідання відкладено на 14 год. 30 хв. 7 травня 2015 року (а.с.84), про що ОСОБА_3 повідомлений 11 квітня 2015 року (а.с.85). У зазначений день судове засідання не відбулося (а.с.89). Про судове засідання, призначене на 16 год.30 хв. 30 липня позивач повідомлений 22 травня 2015 року (а.с.89). 29 липня 2015 року він подав суду заяву про відкладення розгляду справи у звязку з відрядженням (а.с.90). 30 липня 2015 року судове засідання не відбулося. Наступний розгляд справи призначено на 14 год.30 хв. 31 серпня 2015 року, про що повідомлено позивача 3 серпня 2015 року (а.с.93). 28 серпня він надіслав суду електронне повідомлення про хворобу, в судове засідання не зявився, розгляд справи відкладено на 10 год. 1 жовтня 2015 року (а.с.95). Повідомлення позивача про це судове засідання відсутнє. 1 жовтня 2015 року розгляд справи відкладено на 10 год. 27 жовтня 2015 року (а.с.97). Направлені позивачу судові повістки на засідання 1 і 27 жовтня 2015 року йому не вручені, повернуті до суду за закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні (а.с.101,106). У ці дні судові засідання не відбулися (а.с.104). 16 листопада 2015 року у судове засідання позивач не зявився, відомості про його повідомлення у матеріалах справи відсутні, 8 грудня 2015 року судова повістка повернута до суду без вручення (а.с.109,144). Розгляд справи відкладено на 12 год. 9 грудня 2015 року (а.с.110). 26 листопада позивачу направлено копію додаткового пояснення, наданого відповідачем, яке позивач отримав 30 листопада 2015 року (а.с.139-140). Судову повістку на 9 грудня 2015 року позивачеві не вручено, така повернута суду за закінченням терміну зберігання (а.с.146). У цьому засіданні судом ухвалено оскаржуване рішення.

Суд виходив з того, що позивач в судові засідання жодного разу не зявився, хоч належним чином був повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, у звязку із чим ухвалою від 17 вересня 2014 року позовна заява ОСОБА_3 була залишена без розгляду. Вказана ухвала скасована ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року. У звязку з неявкою позивача та за його клопотаннями судові засідання відкладались 31 березня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 1 жовтня 2015 року, 16 листопада 2015 року. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, що задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки. Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати обовязки. З врахуванням тривалого часу перебування справи в провадженні суду, неодноразові відкладення її розгляду у звязку з неявкою позивача, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та забезпечення доступу до правосуддя позивачеві, суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів, які він вважав достатніми для розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав підстав для залишення позовної заяви без розгляду з посиланням на ч.3 ст. 169 та п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, оскільки відсутні відомості про належне повідомлення позивача і повторну його неявку (двічі поспіль) після належного повідомлення в судові засідання.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Галицького районного суду м.Львова із залишенням заяви без розгляду, - відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді