Справа № 477/76/16-ц
Провадження № 2/477/264/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Федоровській Л.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представник відповідачки - ОСОБА_3,

розглянувши в приміщенні Жовтневого районного суду Миколаївської області в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Воскресенська селищна рада Жовтневого району Миколаївської області, про вселення,

В С Т А Н О В И В:

14 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом та просить визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що він є власником вищевказаного житлового будинку. Його колишня дружина ОСОБА_4 зареєстрована разом із ним за цією адресою, однак в його будинку не проживає з почату 2013 року, в будинку відсутні її речі. Посилаючись на те, що місце перебування відповідачки йому невідоме, через що не має можливості вирішити виникнене питання в позасудовому порядку, просив про визнання її такою, що втратила право користування його будинком, судом.

25 лютого 2016 року ОСОБА_4 подано зустрічну позовну заяву, що прийнята судом до спільного розгляду, в якій просить про усунення перешкод у користуванні вищевказаним житлом шляхом її вселення. Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 створював нестерпні умови для сумісного проживання, зловживав спиртними напоями, постійно вчиняв сварки, в ході яких наносив їй тілесні ушкодження, через що вона неодноразово була змушена звертатись за захистом до міліції. З листопада 2015 року, через погрози фізичної розправи, вона була змушена залишити вказане місце проживання, та через погіршення стану здоров'я знаходилась на лікуванні в м.Одесі. За період її відсутності, ОСОБА_1 проник до вказаного будинку, змінив замки від вхідних дверей, не надає їй другого екземпляру ключів, тим самим перешкоджає її проживанню за вищевказаною адресою, через що вона змушена тимчасово мешкати у родичів та знайомих. За вказаного звернулась до суду за захистом своїх прав шляхом вселення до вищевказаного будинку.

Позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтвердив та пояснив про вищевикладене.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про вселення не визнав. Вказує, що він є власником цього будинку, а ОСОБА_4 змінила місце проживання, забрала свої речі не з'являється у вказаному будинку тривалий час, через що він дійсно змінив замки.

Представник ОСОБА_1 позовні вимоги останнього підтримав, пославшись на те, що ОСОБА_4 не чинились перешкоди щодо проживання у вказаному будинку, та остання місце проживання змінила з власної волі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про вселення просив відмовити, пославшись на те, що остання має у власності інше житло.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечував, пославшись на те, що у вказаному будинку ОСОБА_4 не мешкає через перешкоди, які чиняться їй з боку колишнього чоловіка ОСОБА_1, в тому числі із завданням тілесних ушкоджень, та через, що вона була змушена звернутись до суду із позовом про вселення до вказаного будинку. Через неправомірні дії ОСОБА_1, якій не надає доступу його довірительці до житла, остання змушена проживати по родичах та знайомих. Просив її позовні вимоги задовольнити та вселити її до будинку № АДРЕСА_1

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 - мати ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що будинок в якому проживає ОСОБА_1 придбавався ним та за її - ОСОБА_5 матеріальною допомогою в розмірі 9 тис. доларів. Будинок знаходився у занедбаному стані. За час їх шлюбу, вона зі своєю донькою ОСОБА_4 здійснювали ремонт та його переобладнання. Після припинення шлюбних відносин, між ОСОБА_1 та її донькою стосунки стали неприязні. ОСОБА_1 не надавав їй можливості проживати за вказаною адресою, наносив тілесні ушкодження, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності. Він погрожував доньці вбивством, якщо вона не виїде з міста. Через побиття здоров'я її доньки погіршилося, та вона була змушена звільнитися з роботи. Її донька боялася залишатися у вказаному будинку, та постійно їй телефонувала з проханням допомоги та догляду від протиправних дій з боку ОСОБА_1 Її донька була змушена переїхати проживати до неї. Нині вона мешкає у м. Одесі, де доглядає за жінкою похилого віку, у якої і вимушена проживати. Періодично приїздить до неї - ОСОБА_5, але в її будинку не вистачає місця для проживання доньки, так як окрім неї в цьому ж будинку мешкає сім'я її сина. Крім того, за спірною адресою її донька не забрала всі свої речі, і навіть не має можливості перевдягнутися у одяг за сезоном, так як ОСОБА_1 змінив замки та не допускає її доньку до приміщення будинку. В грудні 2015 року, вона з донькою прийшла до ОСОБА_1 за її речами, але ОСОБА_1 вийшов з будинку з металевим прутом та не впустив їй, погрожуючи фізичною розправою.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що мешкає в смт.Воскресенське постійно. Знає ОСОБА_7 та її родину. За період спільного проживання сторін, вона була у них в гостях, та бачила, що будинок та господарство ОСОБА_1 було доглянуто, ОСОБА_4 належно вела господарські справи. Від ОСОБА_5 їй стало відомо, що ОСОБА_4 припинили шлюбні стосунки та ОСОБА_4 нині працює в м.Одесі. ОСОБА_4 не має де жити, оскільки не може повернутися до будинку, де мешкала разом із ОСОБА_1, так як останній наносить їй тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що по сусідству із Ксенжиками став проживати з грудня 2013 року. На той час ОСОБА_4 за цією адресою вже не проживала. Він дійсно підписував акт про її не проживання, але обставин його складання не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що приятелювали з сім'єю ОСОБА_4 та ходили один до одного в гості. ОСОБА_4 він бачив в селі в листопаді 2015 року, коли вона йому розповідала, що працює в м. Одеса, а до будинку ОСОБА_1 повернутися не може, бо той її б'є, змінив замки, через що вона не може повернутися до вказаного будинку, та змушена проживати у матері.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК України).

Більш того, ч.2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюються і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили з ним сімейні відносини.

Втрата між сторонами сімейних відносин не впливає на право користування спірним будинком ОСОБА_4 з урахуванням того, що вона зареєстрована в цьому будинку.

За ст. 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України держава гарантує право громадянина на житло.

Так, відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право та підстави такого припинення є спеціальними, як про це вже зазначено вище.

Як встановлено в ході розгляду справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року, який розірвано за рішенням суду від 03 липня 2012 року (а.с. 28).

Вищевказаний будинок ОСОБА_1 придбав до шлюбу у 2002 році (а.с. 9).

За даними Воскресенської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, в зазначеному будинку з правом на проживання зареєстровані, окрім власника, ОСОБА_4 (а.с. 10).

Посилання ОСОБА_4 у її заяві щодо підстав не проживання за вищевказаною адресою, підтверджуються змістом вироку Жовтневого районного суду Миколаївської області від 24 січня 2013 року, за яким ОСОБА_1 засуджено за ч.1 ст. 122 КК України за завдання його колишній дружині за місцем їх проживання, умисно середньої тяжкості тілесних ушкоджень (а.с. 22).

З пояснень самого ОСОБА_1 в ході розгляду кримінального провадження слідує, що між ним та колишньою дружиною постійно виникали сварки з приводу користування їх будинком та майном після розірвання шлюбу. 22.06.2012 року він, в стані алкогольного сп'яніння наніс ОСОБА_4 тілесні ушкодження через її відмову надати технічні документи на будинок, що його розлютило.

Згідно копії акту про відсутність доступу, що складена за участю депутатів Воскресенської селищної ради, ОСОБА_4 не має доступу за адресою за місцем її реєстрації в АДРЕСА_1, у зв'язку зі зміною замків та небажанням чоловіка впустити її до будинку (а.с. 35).

Зі змісту копії відповіді працівника Жовтневого ВП Корабельного відділу поліції ОСОБА_10, у зв'язку зі зверненням ОСОБА_4, 22.01.2016 року він разом із нею прибув за місцем її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, але потрапити до будинку вона не змогла, замки змінені. В телефонній розмові із ОСОБА_1, останній повідомив, що впускати ОСОБА_4 до свого житла не бажає, та замки змінив з власної ініціативи (а.с. 37).

Згідно судово-медичного дослідження від 15.10.2012 року, ОСОБА_4 (а.с. 42) мала тілесні ушкодження у виді повторної черепно-мозкової травми, що, з її слів, нанесені 12.10.2012 року її чоловіком за їх місцем проживання.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 29.07.2013 року, вирішено питання про поділ майна сторін (а.с. 45-47), в тому числі, як пояснила свідок ОСОБА_7, до цього час забрати речі її доньки ОСОБА_4 з вищевказаного будинку не мають можливості через перешкоди з боку ОСОБА_11

З постанов про відмову в порушенні кримінальної справи слідує, що ОСОБА_4 неодноразово зверталася до міліції в жовтні 2011 року, квітні, травні, червні, двічі липні 2012 року з приводу неправомірної поведінки щодо неї ОСОБА_1 (а.с. 58-66).

Аналізуючи зазначені письмові докази, а також пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, суд дійшов висновку, що саме через неприязні стосунки, які склались між сторонами, ОСОБА_4 не проживає у даному будинку, як вказує остання з листопада 2015 року, а за поясненнями ОСОБА_1 - з 2013 року.

В той же час, зі змісту наданої суду копії акту про не проживання від 24.12.2013 року слідує, що дані про не проживання ОСОБА_4 вже були надруковані за допомогою комп'ютерної техніки, а свідчи встановлювали не факт її не проживання, а пошкодження майна.

Учасник вказаної комісії - ОСОБА_12 зміст вказаного акту та обставини його складання не пам'ятає.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком, то первісний позивач посилається на такі підстави, як не проживання його колишньої дружини за цією адресою більше року без поважних причин.

Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_4 перешкоди у проживанні за вищевказаною адресою, що остання була змушена піди з вказаного будинку через побиття з боку ОСОБА_1 та постійні конфлікти, тобто ОСОБА_1 створено умови для неможливого проживання його колишньої дружини за цією адресою. Також ним змінено замки в будинку, та висуваються погрози в бік ОСОБА_4 до цього часу.

Більш того, відповідно до глави 3 ЦК України та ст. 59, 61 ЦПК України, захистові підлягають тільки порушенні, невизнані або оспорюванні цивільні, в тому числі і житлові, права, які ґрунтується на законних підставах.

При цьому, за статтями 59, 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести допустимими доказами правомірність володіння правом, а також обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В той же час, звертаючись до суду із вищевказаним позовом ОСОБА_1 не обґрунтував свої вимоги, не послався на порушення його прав чи інтересів у зв'язку з правом ОСОБА_4 на проживання у вищевказаному будинку, про що також не зазначив і в ході розгляду справи в судовому засіданні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_1 не надано доказів порушення його прав через право ОСОБА_4 на проживання у вищевказаному житловому будинку.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.11 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Разом з тим, факт вибуття ОСОБА_4 на інше постійне місце проживання не знайшов свого підтвердження.

Акт щодо не проживання ОСОБА_4 за спірною адресою, не містить достовірних відомостей щодо причин відсутності останньої у спірному жилому приміщенні, та містить дані завчасно внесені до акту друкованим способом, а тому не може бути розцінений як достовірний доказ на підтвердження вимог позивача за первісним позовом.

Посилання ОСОБА_1 на не проживання ОСОБА_4 за вищевказаною адресою без поважних причин спростовані дослідженими судом письмовими доказами по даній справі та поясненнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_13. та ОСОБА_9, а отже підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 відсутні.

Щодо вимог ОСОБА_4 за її зустрічним позовом, то, як вже зазначено вище, в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 чинить ОСОБА_4 перешкоди у вільному доступі до вищевказаного будинку, та який вона була змушена залишити під примусом колишнього чоловіка.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 47 Конституції України, ст.9 ЖК, ст. 405 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_4 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо посилань представника ОСОБА_1 на наявність у власності ОСОБА_4 іншого житла, то останнє не впливає на права ОСОБА_4 в користуванні житлом за спірною адресою (сервітуте право).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_14 про визнання такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1, - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Вселити ОСОБА_4 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 18 березня 2016 року.

Суддя Л.М. Семенова