Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Марцинкевича В.А.,

при секретарі Іова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, колишнього начальника Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4., колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_6, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями суб'єктів владних повноважень,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить визнати законним і обґрунтованим право позивача на компенсацію матеріальних збитків та моральної шкоди, умисно завданих незаконними, протиправними діями відповідачів Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва в особі начальника ОСОБА_2 та Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві в особі начальника ОСОБА_3., що полягають у невиконанні рішення суду; зобов'язати Міністерство фінансів України, Державну казначейську службу України відшкодувати за рахунок держави заподіяну позивачу майнову шкоду у розмірі 540 858,00 грн., надіславши її поштовим переказом на зазначену позивачем адресу; зобов'язати начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 відшкодувати позивачу моральну шкоду в сумі по 51 000,00 грн. з кожного; зобов'язати Відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві стягнути з начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 та з начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 на користь позивача по 51 000,00 грн., надіславши її поштовим переказом на зазначену позивачем адресу; судові витрати покласти на відповідачів начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2011 року зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва здійснити перерахунок і виплату позивачу щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з 75% мінімальної пенсії за віком, та державну пенсію не менше 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 31.07.2010 року, з урахуванням проведених виплат. Однак відповідачем начальником Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 не було виконано рішення суду та не надано офіційних розрахунків сум пенсійних виплат позивача, тому за розрахунками останнього матеріальні збитки, що полягають у невиплаті позивачу призначеної за рішенням суду пенсії, становлять 540 858,00 грн., з урахуванням інфляційних втрат та упущеної вигоди у розмірі 211 258,00 грн., що є відсотковою ставкою можливого банківського депозиту позивача. Крім того позивач вважає, що протиправними діями відповідачів начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, щодо невиконання постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2011 року, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у тяжких душевних стражданнях, кардинального погіршення життєвого рівня позивача, який є інвалідом-ліквідатором на Чорнобильській АЕС ІІ групи, а також життєвого рівня його родини, оскільки пенсія є єдиним доходом позивача. Чисельні, безрезультативні звернення позивача до зазначених посадових осіб суб'єктів владних повноважень, до багатьох інших державних установ завдали позивачу тяжких моральних травм та інших глибоких переживань, тому позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 102 000,00 грн., яку просить стягнути з відповідачів начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, тобто по 51 000,00 грн. з кожного.

21.09.2015 року позивачем подано уточнення до позовної заяви, відповідно до яких позивачем збільшено суму матеріальної шкоди до розміру 886 006,00 грн. та моральної шкоди до розміру 170 000,00 грн., а також подано уточнення до даної заяви від 26.01.2016 року. (Том 1 а.с. 89-92; 139-140)

06.04.2016 року позивачем подано уточнення до позовної заяви, відповідно до яких позивач просить визнати законним і обґрунтованим право позивача на компенсацію матеріальних збитків та моральної шкоди, умисно завданих незаконними, протиправними діями відповідачів Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва в особі колишнього начальника ОСОБА_2 та чинного начальника ОСОБА_6, Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві в особі начальника ОСОБА_3., що полягають у невиконанні рішення суду; зобов'язати Міністерство фінансів України, Державну казначейську службу України відшкодувати за рахунок держави заподіяну позивачу майнову шкоду у розмірі 886 006,00 грн., надіславши її поштовим переказом на зазначену позивачем домашню адресу; зобов'язати колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, чинного начальника ОСОБА_6 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 відшкодувати позивачу моральну шкоду в сумі по 85 000,00 грн. з кожного; зобов'язати Відділ примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві стягнути з колишнього начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, чинного начальника ОСОБА_6 та з начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 на користь позивача по 85 000,00 грн., надіславши її поштовим переказом на зазначену позивачем домашню адресу; судові витрати покласти на відповідачів бувшого начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, чинного начальника ОСОБА_6 та начальника Відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 (том 1 а.с. 214-215)

11.07.2016 року позивачем подано уточнення до позовної заяви, відповідно до яких ним залучено до участі у розгляді справи в якості відповідача Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, зазначено відповідачем начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва в якості колишнього начальника ОСОБА_6, а також позивачем збільшено розмір матеріальної шкоди з урахуванням інфляційних втрат, 3% річних в сумі 1 852 901,00 грн. та збільшено розмір моральної шкоди в сумі 235 000,00 грн. (Том 2 а.с. 49-52)

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з урахуванням поданих змін, просить провести розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача Міністерства фінансів України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду письмові заперечення проти позову в частині вимог до відповідача Міністерства фінансів України, вказуючи на відсутність відповідальності з боку Міністерства фінансів України за нарахування та виплату пенсій, просить провести розгляд справи за його відсутності (Том 1 а.с. 133-137)

Відповідачі Державна казначейська служба України, колишній начальник Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, начальник відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4., колишній начальник Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_6, Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві та їх уповноважені представники в судове засідання не з'явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали адміністративної справи № 755/30211/14-а, суд приходить до наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002 визначено, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежено законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

Відповідно до положення статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.07.2012 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіна С.В. від 03.08.2012 року відкрито виконавче провадження ВП № 33661127 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-31979/1/2011, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 03.07.2012 року, про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з 75% мінімальної пенсії за віком, та державну пенсію не менше 8 мінімальних пенсій за віком, відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», починаючи з 31.07.2010 року, з урахуванням проведених виплат. (Т. 1 а.с. 231, 232-233, 239)

Листом від 19.12.2012 року № 19906/08 Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва повідомлено про здійснення перерахунку та нарахування ОСОБА_1 пенсії відповідно до рішень суду та Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 30 077,71 грн., а також зазначено, що у разі наявності фінансування, виплата донарахованих коштів буде проведена у встановленому законом порядку. (Том 1 а.с. 235)

25.12.2012 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіна С.В. виконавче провадження ВП № 33661127 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-31979/1/2011, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 03.07.2012 року, - закінчено. (Том 1 а.с. 236-237)

Відповідно до частини третьої ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2015 року залишено без змін, визнано протиправною бездіяльність начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, яка полягає у незабезпеченні належного контролю за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем у виконавчому провадженні №33661127, а також відсутністю належного реагування на скарги ОСОБА_1 в вказаному виконавчому провадженні, та зобов'язано начальника Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 забезпечити належний контроль за правильністю і повнотою виконання судового рішення державним виконавцем у виконавчому провадженні №33661127, а також розглянути по суті письмові скарги ОСОБА_1 щодо виконавчого провадження №33661127 та направити обґрунтовані відповіді заявнику. (Том 1 а.с. 183-186; 187-188)

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року, яку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду м. Києва від 12.02.2015 року залишено без змін, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва подати до Дніпровського районного суду м. Києва звіт про виконання постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2011р. у справі №2-а-1979/11 та підтверджуючі виконання вказаного судового рішення документи у 10-денний строк з дня набрання даною ухвалою законної сили. (Том 1 а.с. 187, а.с. 90-93 справи № 755/30211/14-а)

Згідно Звіту про виконання рішення суду від 25.02.2015 року № 3568/08 Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва повідомлено про здійснення перерахунку та нарахування ОСОБА_1 пенсії відповідно до рішень суду та Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, за період з 31.07.2010 року по 22.07.2011 року зі змінами прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше проведених виплат, в сумі 28 587,21 грн. Правильність проведеного Управлінням призначення та перерахунку виплат ОСОБА_1 була перевірена відділом контролю головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. У разі наявності фінансування, виплата донарахованих коштів буде проведена у встановленому чинним законодавством порядку. (а.с. 145-146 справи № 755/30211/14-а)

Згідно положення ч.1, п.1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на стягувача (кредитора) обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для настання відповідальності, передбаченої ст. 1174 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов'язковому виконанню, застосувати примусові заходи і щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їй по службі.

Відповідно до змісту ст. 1174 Цивільного кодексу України, обов'язок відшкодувати завдану шкоду перед потерпілим покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Тобто вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред'являтися незалежно від їх вини. Таким чином, має місце відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування без вини.

Відповідно до положення статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є , зокрема, державний орган.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Згідно п. 3 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

У першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, а також докази, наявні в досліджених матеріалах справи № 755/30211/14-а, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальної шкоди, завданої відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, внаслідок невиконання останніми постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 05.05.2011 року про перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», розраховану позивачем як реальні збитки неотриманого перерахунку пенсії, з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 852 901,00 грн., оскільки пенсія не належить до збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України, а є одноразовою або регулярною грошовою виплатою (у розрахунку на місяць), яка призначається у встановленому державою порядку як захід матеріального забезпечення певних категорій осіб за принципами пенсійного страхування, загальнолюдської солідарності та субсидування, тому правильність нарахування пенсії та її стягнення не підлягає вирішенню в розрізі даного спору.

Крім того, суд визнає не коректними вимоги позивача до посадових осіб органів державної влади, які на час звернення позивача з даними позовом до суду не перебувають на зазначених посадах, ураховуючи, що шкода, завдана посадовими особами органів державної влади, за її доведеності підлягає до відшкодування державою.

Разом з тим слід зауважити, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на договорі про намір і на розрахунку можливого прибутку. Однак позивачем не доведено реальність намірів та можливість реального отримання заявленої в позові суми як прибутку. За вказаних обставин наведені позивачем розрахунки упущеної вигоди є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг бути отриманий.

Крім того, суд визнає необґрунтованим звернення позивача до відповідача Міністерства фінансів України в розрізі даного спору, оскільки зміст позовної заяви та уточнених заяв не містить жодної підстави для звернення позивача в судовому порядку до вказаного центрального органу виконавчої влади, тобто позивачем не зазначено, які його права та законні інтереси порушено вказаним відповідачем, що підлягають до відновлення в даному провадженні.

В частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

За нормою ст. 269 Цивільного кодексу України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року № 35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15.03.2001 року, пункт 68).

Таким чином, з урахуванням вимог позивача в частині стягнення на його користь моральної шкоди, яка завдана позивачу внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових осіб Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва, правонаступником якого є Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що встановлено рішенням суду та не спростовано відповідачами під час судового розгляду справи, та яка пов'язана з розладом нормального життя позивача, нервової напруги та переживань, що пов'язані з необхідністю захисту порушених прав під час виконання рішення суду про перерахунок та виплату пенсії, що на час ухвалення даного рішення суду не виконано вказаними органами, протиправно посилаючись на брак коштів в бюджеті держави, розладом здоров'я та проведенням необхідних витрат, у зв'язку з його відновленням, звернення позивача до суду за захистом його порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом, суд дійшов висновку, що в розрізі даного спору відповідачем Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві має бути відшкодовано на користь позивача моральну шкоду, яку суд визначає в розмірі 50 000,00 грн., поклавши на відповідача Державну казначейську службу України обов'язок по відшкодуванню коштів, шляхом їх надіслання поштовим переказом на домашню адресу позивача: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, колишнього начальника Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3., начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_6, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями суб'єктів владних повноважень підлягає до часткового задоволення.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи звільнення позивача від сплати судового збору в порядку ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 56 Конституції України, практикою Європейського Суду з прав людини, ст.ст. 23, 269, 1166, 1174 Цивільного кодексу України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.05.1995 року, ст.ст.10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 232, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України, колишнього начальника Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_2, начальника відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3., начальника Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва ОСОБА_6, Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними, протиправними діями суб'єктів владних повноважень - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн. (пятдесят тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Зобов'язати Державну казначейську службу України перерахувати кошти ОСОБА_1 шляхом їх надіслання поштовим переказом на домашню адресу ОСОБА_1: АДРЕСА_1.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я: