АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-1967/11 Номер провадження 22-ц/786/201/16Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л.В. Доповідач ап. інст. Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

З участю адвокатів Грубіч В.В., Болотнікової А.П.

Представника позивачів ОСОБА_4

Відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним, призначення зберігачем спадкового майна; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району»,- про встановлення факту рівності часток у спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися в суд з вище вказаним позовом, який у ході судового розгляду неодноразово змінювали та уточнювали.

Остаточно просили визнати заповіт, складений 11 липня 2011 року ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5, посвідчений головою Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області Лепейко Л.І., реєстраційний №121, недійсним з моменту його посвідчення, зобов'язавши Терешківську сільську раду Полтавського району та області внести у реєстрову книгу відомості про недійсність заповіту з повідомленням Полтавської державної нотаріальної контори; призначити ОСОБА_4 зберігачем спадкового майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько - ОСОБА_10 Після його смерті залишилося спадкове майно по АДРЕСА_1.

Спадкоємцями на майно померлого є вони - позивачі по справі та дружина ОСОБА_8 Остання у листопаді 2012 року подала до місцевого суду позов про визнання за нею права власності на частину вищевказаного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, залишивши заповіт на ім»я ОСОБА_5, який посвідчила голова Терешківської сільської ради Лепейко Л.Д.

При складанні та посвідченні заповіту сільський голова Лепейко Л.Д. не пересвідчилась у дієздатності спадкодавця та не посвідчила заповіт у присутності свідків. Крім того, у тексті заповіту допущена помилка у зазначенні місця народження спадкодавця, що може свідчити про відсутність ОСОБА_8 при його складанні.

Після смерті ОСОБА_8 Терешківська сільська рада Полтавського району Полтавської області в особі сільського голови передала спірне домоволодіння під охорону ОСОБА_5 без дозволу інших спадкоємців, склавши при цьому акт опису майна.

Посилаючись на вище викладене, позивачі просили суд задовольнити їх позов.

У листопаді 2012 року ОСОБА_12 звернулась до суду із зустрічним позовом про встановлення факту рівності часток у спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування (т.2 а.с.166-171).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, яка залишила заповіт, згідно якого усе належне майно заповідала їй - ОСОБА_5

У передбачений законом строк ОСОБА_8 зверталась до нотаріальної контори за оформленням права власності в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_10 Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй нотаріусом відмовлено через відсутність домовленості між спадкоємцями щодо поділу спадкового майна.

Також ОСОБА_5 зазначила, що спадкодавець ОСОБА_8 з чоловіком ОСОБА_10 перебувала з 1990 року у фактичних шлюбних відносинах, а в 1995 році офіційно одружилися.

Під час фактичних шлюбних відносин та в період перебування у шлюбі вони побудували житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

На момент смерті ОСОБА_10 все майно подружжя знаходилось у спільній сумісній власності без виділення часток. Після смерті чоловіка ОСОБА_8 намагалась у судовому порядку визнати за собою право власності на свою ? частину домоволодіння та частку у спадковому майні, однак, у зв»язку зі смертю не встигла це зробити.

Посилаючись на вказані вище обставини, ОСОБА_5 просила суд встановити факт рівності часток у спільному майні подружжя - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: по 1/2 частині кожному; визнати за нею - ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування після померлої ОСОБА_8 на 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці площею 0,08 га державного фонду.

Вказані вище позовні вимоги ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06 грудня 2012 року об'єднані в одне провадження (т.2 а.с.223, 224).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним, призначення зберігачем спадкового майна задоволено частково.

Визнано заповіт від 11 липня 2011 року, складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 і посвідчений головою Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, недійним.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району»,- про встановлення факту рівності часток у спільному майні подружжя та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_5, яка в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині задоволення первісного позову і відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 і ОСОБА_7, а також задовольнити її зустрічні позовні вимоги.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивачів за первісним позовом ОСОБА_4, а також адвокат Грубич В.В. в інтересах ОСОБА_7 просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в засідання апеляційного суду, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 (т.2 а.с.8). Після його смерті залишилося спадкове нерухоме майно, яке, відповідно до технічного паспорту, виготовленого Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» 02 вересня 2011 року, знаходиться по АДРЕСА_1. До спадкового майна входить житловий будинок літ. «А-1», сарай літ. «Б», навіс літ. «б», погріб літ. «б1», гараж літ. «Б1», теплиця літ. «В», літній душ літ. «Г», вбиральня літ. «Д», ворота-хвірка «1, огорожа «2, свердловина №3. При цьому, гараж літ. «Б1», теплиця літ. «В», літній душ літ. «Г» значаться як збудовані самовільно. Інвентаризаційна вартість спадкового нерухомого майна складає 104385 грн. (т.2 а.с.16-20).

Згідно технічної документації на вказане нерухоме майно, зокрема технічних паспортів, виготовлених станом на 31 липня 1992 року та станом на 05 жовтня 2015 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 побудований у 1990 році, а інші будівлі та споруди збудовані до 1993 року (т.4 а.с.24-29, 41-43).

Спадкоємцями за законом на вказане вище нерухоме майно після смерті ОСОБА_10 є дружина спадкодавця ОСОБА_8 та його доньки: ОСОБА_6 і ОСОБА_7

В установлений законом строк з дня відкриття спадщини ОСОБА_8, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися до Полтавської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини на майно померлого ОСОБА_10

Свідоцтво про право на спадщину їм нотаріусом не видано у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Полтавської районної державної нотаріальної контори №02-14/2092 від 18 жовтня 2011 (т.1 а.с.11).

Рішенням реєстратора КП Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» від 10 жовтня 2011 року ОСОБА_8 відмовлено у реєстрації прав та виготовлення витягу з реєстру прав власності на житловий будинок з господарськими будівлями у зв'язку з тим, що заявником не подано правовстановлювальний документ, який посвідчує право власності на зазначене нерухоме майно (т.2 а.с.186).

Відповідно до архітектурно-будівельного висновку від 23 вересня 2011 року, загальний стан житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1, відповідає діючим Державним будівельним нормам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» та є придатним для подальшої експлуатації (т.2 а.с.22-24).

Також місцевим судом правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області (т.2 а.с.187).

При житті ОСОБА_8, 11 липня 2011 року, склала заповіт, яким усе належне їй на день смерті майно заповідала ОСОБА_5 Цей заповіт посвідчено Терешківським сільським головою та зареєстрований у реєстрі за № 21 (т.2 а.с.188).

За заявою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою Полтавського району Полтавської області на майно спадкодавця ОСОБА_8 заведена спадкова справа.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом про визнання заповіту, складеного ОСОБА_8 11 липня 2011 року, недійсним, районний суд виходив з того, що на момент складання заповіту спадкодавець через стійкий розлад здоров"я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п.16 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд, відповідно до статті 145 ЦПК, за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатись висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 403 від 06 серпня 2013 року, проведеної експертами Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Мальцева на підставі медичної документації та показань свідків, допитаних в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 під час укладення одностороннього правочину (заповіту) 11 липня 2011 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції. Наявний у ОСОБА_8 стійкий хронічний психічний розлад під час укладання одностороннього правочину (заповіту) 11 липня 2011 року позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т.3 а.с.139-154).

Разом з тим, згідно висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи №15 від 06 січня 2015 року, проведеної експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України, ОСОБА_8 під час складання заповіту 11 липня 2011 року не страждала на тяжкі психічні розлади, а виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, що не досягло деменції. За своїм психічним станом ОСОБА_8 під час підписання заповіту від 11 липня 2011 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.244-254).

Так, пославшись у рішенні на обидві експертизи як підставу для задоволення позову про визнання заповіту недійсним, місцевий суд зазначив, що проведеною повторною судово-психіатричною експертизою експертами Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України 06.01.2015 року не зроблено однозначного висновку про абсолютну нездатність підекспертної усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні оспорюваного заповіту. Разом з цим, суд помилково вказав, що цією експертизою не стверджено, що ОСОБА_8 усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, тому суд дійшов хибного висновку, що її волевиявлення під час складання 11.07.2011 року заповіту не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Навпаки, даний висновок експертизи достовірно підтверджує, що за своїм психічним станом ОСОБА_8 під час підписання 11 липня 2011 року заповіту могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.254). В такому разі, немає підстав для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України, оскільки відсутня абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними. Це узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні даного спору підлягає врахуванню висновок повторної судово-психіатричної експертизи №15 від 06.01.2015 року Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії і наркології Міністерства охорони здоров'я України, який, на відміну від висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 403 від 06 серпня 2013 року Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Мальцева, є більш чітким, обгрунтованим, а проведені експертами дослідження здійснено з дотриманням вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затвердженої наказом МОЗ України від 22.01.2007 року №20. При цьому, повторною експертизою встановлено, що у наданій медичній документації відсутні будь-які дані, що при постановці діагнозу у 2011 році ОСОБА_8 лікарі проводили дослідження специфічними психодіагностичними методиками, а діагноз «Судинна деменція» їй встановлено без підтвердження відповідними об»єктивними методами дослідження та без тривалого динамічного спостереження впродовж 6 місяців.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що волевиявлення заповідача ОСОБА_8 було вільним та відповідало її внутрішній волі, а форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, у зв"язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Відносно позову ОСОБА_5 про визнання факту рівності часток у спільному майні подружжя ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_10,. померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який відмовив у задоволенні цих зустрічних позовних вимог.

Так, згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Місцевим судом правильно з»ясовано і це підтверджується матеріалами справи, що на час побудови спірного житлового будинку та узаконених господарських будівель і споруд ОСОБА_8 не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 ( т.1 а.с.9, т.2 а.с.16-20). Так, рік побудови житлового будинку по АДРЕСА_1 значиться 1990 (т.3 а.с.9 на звор., 20-21, 66, т.4 а.с.18, 82-97), а здано в експлуатацію - 20.03.1996 року (т.2 а.с.162). Господарські побудови зведені у 1970 році і в 1993 році, а вбиральня - у 1992 році (т.3 а.с.12- 13 на звор., т.4 а.с.43).

Крім того, судом встановлено, що до 1992 року ОСОБА_8 постійно проживала у м. Мурманськ Російської Федерації. На підтвердження цього факту свідчать поштовий конверт зі штемпелем за серпень 1992 року, де значиться відправник ОСОБА_10 з с. Копили Полтавського району Полтавської області, отримувач - ОСОБА_8 у м. Мурманськ, квитанції абонентської плати на газети на 1992 рік зі штемпелем м. Мурманськ від 31 жовтня 1991 року, копія телеграми, надісланої ОСОБА_10 на адресу ОСОБА_8 у м. Мурманськ(т.4 а.с.31-34).

До того ж, з копії трудової книжки ОСОБА_8 вбачається, що вона по 24.08.1992 року працювала у м. Мурманськ Російської Федерації (т.4 а.с.35-37).

Згідно замовлення-квитанції № 424555 від 20.01.1995 року та накладної від 22.02.1995 року ОСОБА_8 з м. Мурманська Російської Федерації на адресу ОСОБА_10 в АДРЕСА_1 було контейнером відправлено домашні речі, які були у вжитку (т.2 а.с.194-196). Вказане спростовує твердження ОСОБА_5 про перебування ОСОБА_8 (до шлюбу ОСОБА_8) у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_10 з 1990 року до 1995 року.

Згідно ст.24 КпШС України, яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, є вірним висновок суду про те, що спірне домоволодіння належало на праві власності ОСОБА_10

При цьому, ОСОБА_5 не довела належними і допустимими доказами, що за час перебування ОСОБА_8 у шлюбі з ОСОБА_10 істотно збільшилась у своїй цінності вартість спірного домоволодіння внаслідок трудових або грошових затрат її чи обох з подружжя, як того вимагала ст.25 КпШС України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 не довела позовних вимог щодо встановлення факту рівності часток у спірному майні подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_10

Тому частка ОСОБА_8 у спадковому майні після смерті її чоловіка, як і частки інших двох спадкоємців за законом - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, становить по 1/3 частині кожній.

Згідно ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до вимог ст.1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов»язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов»язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Враховуючи, що ОСОБА_8 згідно заповіту від 11 липня 2011 року все належне їй майно заповіла ОСОБА_5, то за останньою слід визнати право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці площею 0,08 га державного фонду.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування з ухваленням нового рішення про відмову у визнанні заповіту недійсним та про часткове задоволення позову ОСОБА_5 щодо визнання за нею права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці площею 0,08 га державного фонду.

В іншій частині рішення місцевого суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3, 4, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання заповіту недійсним відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області, треті особи: Полтавська районна державна нотаріальна контора, Приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району»,- про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, розташованих на земельній ділянці площею 0,08 га державного фонду.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис)

Судді: (підписи)

Копія вірно: