АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4747/16 Головуючий 1-ї ін-ї. - Шуліка Ю.В.
Категорія - право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Бездітко В.М., Довгаль А.П.,

за участю секретаря - Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири спільною власністю та визначення часток співвласників,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог зазначав, що з 16.11.1996 року по 19.02.2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ( до шлюбу ОСОБА_3., нині ОСОБА_3.), якій на підставі договору купівлі-продажу № Н4-18 від 13.01.1995 року належить 45/100 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_1. Позивач мешкав у вказаній квартирі ще до укладення шлюбу з відповідачкою та зареєстрований у ній з 05.02.1997 року. Після розірвання шлюбу та переїзду відповідачки до Росії, залишився проживати у вказаній квартирі. За час спільного проживання з ОСОБА_3. належну їй частку квартири, яка складалась з двох кімнат житловою площею 39,5 кв. метрів, було неодноразово переплановано, внаслідок чого житлова площа належної відповідачці частини квартири зменшилась, загальна площа значно збільшилась. В наступному було проведено ремонтні роботи: замінені вінка на металопластикові, дверні блоки, ремонт внутрішніх інженерних мереж з підключенням обладнання приміщень та інше.

Таким чином, приміщення які раніше купила відповідачка та які вона спільно з ним перепланувала, реконструювала та збільшила, є новою, окремою, новостворюваною, ізольованою квартирою із значно більшою площею. Згідно звіту про оцінку нерухомого майна, виконаного ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» 10.08.2015 року станом на 31.07.2015 року визначена вартість нерухомого майна, приналежної відповідачці частини квартири, до та після проведення поліпшень, яка відповідно становить 413 000 грн. та 1 102 200 грн.

Просив визнати спільною сумісною власністю його та відповідачки 45/100 частини шестикімнатної квартири АДРЕСА_1; визнати рівними частки сторін на вказану частину квартири; визнати за ним право власності на 45/200 частин даної квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали.

Представник відповідачки проти задоволення позову заперечувала.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального права. Зазначає, що для задоволення позову є всі підстави.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні його вимог, суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Судова колегія з таким висновком суду погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 16.11.1996 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_3 (а.с.13).

Рішенням Червнозаводського районного суду міста Харкова від 19.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14).

До укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_3 набула у власність 45/100 частин шестикімнатної квартири, що складається із двох кімнат житловою площею 39,5 кв.м., та розташованої за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.18).

Після купівлі у належній відповідачці частині квартири зроблено переобладнання житлових кімнат за рахунок приєднання частини місць спільного користування під`їзду (сходового маршу та частини коридору) влаштовано санвузол, зроблено прибудову (кухні та тамбуру) через яку влаштовано окремий вихід з квартири, закладені двері, які поєднували дану частину шести кімнатної квартири з іншою її частиною, що визнається сторонами та підтверджено технічним паспортом, який містить відмітку про наявність самовільних переобладнань та прибудови, технічним висновком (а.с. 21-44, а.с. 19-20).

Крім того, проведено заміну вікон на металопластикові, заміну дверних блоків, електричної проводки, влаштування нової опалювальної системи, штукатурка стін, сантехнічні роботи, тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Посилання позивача на те, що він мешкав у зазначеній частині квартири до укладення шлюбу та після його розірвання, не дає підстав вважати, що вона є спільною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_1. на те, що ремонтні роботи, які значно поліпшили вартість вказаної частини квартири зроблено за його власні кошти під час спільного проживання з ОСОБА_3., судовою колегією не приймаються.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Хоча участь у проведенні ремонтних робіт позивача ОСОБА_1. представником відповідачки не заперечувалась, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поліпшення у 45/100 частини квартири, належних відповідачці на праві особистої приватної власності, проводилися саме за рахунок грошових коштів ОСОБА_1., позивачем не надано.

Крім того судом встановлено, що зазначені переобладнання та прибудова у вказаній частині квартири виконані без належних дозволів, що є самочинним будівництвом.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Отже, визнання права власності на 45/200 частин шестикімнатної квартири АДРЕСА_1, суперечитиме приписам ст. 376 ЦК України, відповідно до якої особа, яка здійснила або здійснює самовільне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Враховуючи викладене, суд не мав підстав для визнання за ОСОБА_1. права власності 45/200 частин спірної квартири.

Питання про визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів, придбаних колишнім подружжям для проведення ремонту, ОСОБА_1. не ставилось.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 301, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 16 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді