Справа № 452/2203/15 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/3303/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Шандра М.М.

секретар: Юзефович Ю.І.

особи, які беруть участь у справі: ОСОБА_2, представники ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов»язання провести перерахунок заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2016 року позов ОСОБА_2 до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов»язання провести перерахунок заробітної плати задоволено; стягнуто з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства (ідентифікаційний код юридичної особи: 05514293, адреса місця знаходження: 81400, Львівська область, м. Самбір, вул. Шевченка, 59 «а») на користь ОСОБА_2 (81400, Львівська обл., м. Самбір, вул. Нова, 25 «а») недоплачену заробітну плату у розмірі 47 527, 65 грн.; зобов»язано Самбірське виробниче управління водопровідно-каналізаціного господарства провести ОСОБА_2 перерахунок заробітної плати по відпускних, листках непрацездатності за період з квітня 2010 року по 24 грудня 2012 року протягом одного місяця з часу набрання судовим рішенням законної сили; вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржено Самбірським виробничим управлінням водопровідно-каналізаціного господарства. В апеляційній скарзі покликається на його незаконність, необґрунтованість, на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції безпідставно та без жодних на те обгрунтувань не врахував діючий і на момент виникнення спірних правовідносин Колективний договір на 2010-2012рр., яким встановлено розмір оплати позивача. На момент укладання Колективного договору на 2010-2012рр. посадовий оклад позивача, як головного інженера, за погодженням з Первинною профспілковою організацією Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, було встановлено в розмірі 4 179 грн., який вирахувано за наступною формулою: 650x3,80x1,692. Однак, як зазначено у розрахунку відповідача, мала місце недоплата позивачу заробітної плати в сумі 22 829,00 грн. При цьому, щомісячні нарахування і виплата заробітної плати були вищими за рівень мінімальної заробітної плати, встановленої державою за спірний період. Отже, відповідач при нарахуванні позивачу заробітної плати дотримувався державного регулювання оплати праці. Проте, судом першої інстанції невірно витлумачено положення ч. З ст. 6 Закону України «Про оплату праці» та безпідставно не взято до уваги розрахунок відповідача щодо недоплаченої заробітної плати позивача. З моменту укладення Колективного договору на 2010-2012рр. і по сьогоднішній день жодні зміни до цього колективного договору не вносились. Крім того, жодна із сторін колективного договору, не ініціювала внесення будь-яких змін щодо оплати праці працівників підприємства. Тому, у спірний період нарахування і виплати заробітної плати позивача повинна була здійснюватися відповідно до умов даного колективного договору. Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2016 року в частині стягнення недоплаченої заробітної плати скасувати та ухвалити в цій частині нове про часткове задоволення позовних вимог та стягнути з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства на користь ОСОБА_2 недоплачену заробітну плату у розмірі 22829,00 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем при нарахуванні заробітної плати позивачу в період з квітня 2010 року по 24 грудня 2012 року були грубо порушені вимоги ст. 43 Конституції України, ст. ст.2,95 97 КЗпП України, ст. ст. 5,6 Закону України «Про оплату праці», тому з відповідача згідно умов оплати праці визначених колективним договором Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. та територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованою в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за №30 (посадовий оклад = мін. з/плата * 1,2 * Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт) * X (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді) (Додаток №6 до Територіальної угоди), слід стягнути в користь позивача невиплачену заробітну плату, яка згідно розрахунку, наданого позивачем та дослідженого в судовому засіданні, за період з квітня 2010 року по день звільнення з роботи ОСОБА_2 24.12.2012 року становить саме 47527,65грн., відтак позов у цій частині підлягає задоволенню на таку суму через невчасну виплату заборгованої суми і водночас у відповідності до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, що забороняє власнику або уповноваженому ним органу чи фізичній особі в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з ст.94 КЗпП України вбачається, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно з ст.9 ЗУ «Про оплату» розмір мінімальної заробітної плати визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоров'я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості. Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.10 вищезазначеного Закону розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, роботодавців, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Згідно з ст.96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники).

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником).

Кваліфікаційні розряди підвищуються насамперед робітникам, які успішно виконують встановлені норми праці і сумлінно ставляться до своїх трудових обов'язків. Право на підвищення розряду мають робітники, які успішно виконують роботи більш високого розряду не менш як три місяці і склали кваліфікаційний екзамен. За грубе порушення технологічної дисципліни та інші серйозні порушення, які спричинили погіршення якості продукції, робітникові може бути знижено кваліфікацію на один розряд. Поновлення розряду провадиться в загальному порядку, але не раніше ніж через три місяці після його зниження.

Посадові оклади службовцям установлює власник або уповноважений ним орган відповідно до посади і кваліфікації працівника. За результатами атестації власник або уповноважений ним орган має право змінювати посадові оклади службовцям у межах затверджених у встановленому порядку мінімальних і максимальних розмірів окладів на відповідній посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами; а згідно частини четвертої цієї норми Закону, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 2001р. по 24.12.2012 року працював на посаді головного інженера Самбірського ВУВКГ, що підтверджується даними в матеріалах цивільної справи; 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений за участю керівника ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства колективний договір на 2010-2012 рр. П.1 розділу «Оплата праці» колективного договору Самбірського ВУВКГ на 2010-2012 рр. встановлено здійснювати оплату праці робітників на основі тарифної системи: погодинних тарифних ставок згідно з Додатком 1 Тарифної частини Регіональної угоди; місячних посадових окладів для керівників, професіоналів, фахівців, техніків усіх спеціальностей згідно Додатку 6 Тарифної частини Регіональної угоди.

Згідно Додатку 6 Тарифної частини Територіальної угоди на 2010-2012 рр., місячні посадові оклади керівників, професіоналів, фахівців, розраховуються за наступною формулою: «мінімальна зарплата*1.2*Z (коефіцієнт співвідношення по галузях за видами робіт)*Х(коефіцієнт співвідношення по професії, посаді)».

30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об»єднаннями роботодавців та профспілковими об»єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки.

Даними угодами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Зміни до колективного договору Самбірського ВУВКГ в 2010-2012 роках не вносилось.

Відповідачем із квітня 2010 року при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду проведено оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум, довідки про заробітну плату та розміру мінімальної заробітної плати встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2014 рр. Крім того, позивачу не проводилось донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнтної ставки визначеної територіальною угодою між Львівською обласною державною адміністрацією, об»єднаннями роботодавців та профспілковими об»єднаннями Львівської області на 2012-2014 рр.

Представник відповідача визнав позов у частині нарахованих 22829грн. за умовами колективного договору.

У доводах апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що підприємство не зобов»язане дотримуватись умов Територіальної галузевої угоди між Львівської облдержадміністрацією, об»єднанням роботодавців та профспілковими об»єднаннями Львівщини на 2012-2014роки, оскільки Самбірське виробниче управління волопровідно-каналізаційного господарства не було стороною цього договору.

Однак, колегія суддів відкидає ці доводи апеляційної скарги з підстав їх необґрунтованості, оскільки підписантами галузевої Територіальної угоди щодо оплати праці працівників комунальних підприємств Львівщини були органи державної влади, уповноважені власники комунальних підприємств та профспілки, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до абз.4 ч.2 ст.7 ЗУ «Про колективні договори і угоди» у колективному договорі встановлюються взаємні зобов'язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплата праці, встановлення форми, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше).

За змістом ч.1-3 ст.9 Закону положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, такі і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Колективний договір, угода набирають чинності з дня їх підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у колективному договорі, угоді.

Після закінчення строку дії колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Зазначені положення ЗУ «Про колективні договори і угоди» відповідають положенням ст.ст.13,17,18 КЗпП України.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що відповідачем під час нарахування та виплати заробітної плати позивачу порушувались умови колективного договору.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи.

А відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому на підставі ст.308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаціного господарства відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_5