22-ц/775/679/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Харитонова Г.Л.
Доповідач: Зайцева С.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„11" серпня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Кочегарової Л.М., Пономарьової О.М.

за участю секретаря : Гаркуша О.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 липня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про скасування наказу, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ,в якому просив скасувати наказ № 30-ку від 22 червня 2015 року ,поновити його на посаді у ККЦ ПрАТ « ММК ім.Ілліча»,стягнути з відповідача на його користь середній заработок за час вимущеного прогулу та 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим,що з 2001 року по червень 2015 року він працював на комбінаті. Наказом № 30-ку від 22 червня 2015 року на нього було накладено дисциплінарне стягнення та він був звільнений за п. 7 ст. 40 КЗпП України, нібито за знаходження у нетверезому стані на робочому місці . Вважав звільнення незаконним , оскільки 29 квітня 2015 року о 21-40 год. він йшов на роботу у ККЦ, пройшов через КПП, де надав перепустку. Коли йшов у напрямок до цеху, через 30 м. його наздогнав охоронець та відібрав перепустку, нічого йому не пояснивши. Через деякий час він повернувся за перепусткою на КПП, де його затримали за підозрою на алкогольне сп*яніння, протримали до 24 години , доставили до медпункту, складали якісь документи, з якими його не знайомили, до міськнаркодиспансеру не доставляли, приблизно о 1-30 год. 30 квітня 2015 року його вивезли на автомобілі за територію комбінату та залишили, нічого не пояснивши. Вважав,що відповідачем проігноровані вимоги ст. 149 КЗпП України , оскільки знаходження його у нетверезому стані у встановленому законом порядку не зафіксоване та наказ № 30-ку винесений за надуманими підставами. Такі дії відповідача грубо порушили його права та спричинили моральну шкоду, оскільки він переніс стрес та гіпертонічний криз. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі,поновити строк позовної давності, оскільки з рішенням щодо його звільнення його не ознайомили належним чином, порядок оскарження не роз*яснили, з підставами та обґрунтуванням наказу не ознайомили.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ММК ім. Ілліча» про скасування наказу, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди -відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення,яким задовольнити позовні вимоги ,у разі задоволення апеляційної скарги визнати запис у трудовій книзі про звільнення на підставі п.7 ст.40 КЗпП України недійсною.Зокрема зазначив,що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права,а також фактичним обставинам справи ,оскільки судом розглянуто справу однобічно посилаючись на доводи відповідача. Суд невірно дійшов висновку щодо знаходження його у стані алкогольного сп*яніння, оскільки документи складені та підписані особами,з числа працівників ,які працюють на комбінаті, які вимушені були підписувати документи під тиском керівництва та загрозою звільнення в разі відмови та висловлення особистої думки. Окрім того, зацікавленість працівників охорони у виявленні осіб у стані алкогольного сп*яніння виражається у показниках роботи. Даючи оцінку діям працівників охорони, суд не врахував ,що події відбулися у нічний час та самостійно прибути на обстеження у міськнаркодіспансер не виявляється можливим. Суд не дав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_3 у судовому засіданні ,який пояснив, що на протязі кількох років знав ОСОБА_1 як виконавчу людину,який на протязі своєї діяльності мав лише подяки,проте вимусив його, шляхом обману написати неправдиві пояснення. Клопотання про виклик до суду додаткових свідків щодо звільнення ,а саме начальника цеху ОСОБА_9 судом не задоволено ,посилаючись лише на відсутність адреси свідка. Посилаючись на документи засідання профспілкового комітету комбінату суд не взяв до уваги ,що працівників його цеху на засіданні не було. Всі ці факти вказують на незаконність, необґрунтованість рішення, неповноту встановлення обставин ,які мають значення для справи ,неправильне дослідження та оцінки доказів.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ПрАТ « ММК ім.Ілліча» у судове засідання апеляційного суду не з*явився, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи шляхом отримання телефонограми ,зареєстрованої в журналі телефонограм № 1 за № 1449 ,судової повістки (а.с. 122-123,125 ) .

Відповідно ч.2.ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи , не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що наказом № 126 від 10 липня 2001 року позивача було прийнято на роботу на підприємство відповідача контролером у ВВО. Розпорядженням № 1368 від 19 березня 2007 року було переведено у конвертерний цех обробником поверхневих дефектів металу ПАТ «ММК ім. Ілліча» , правонаступником якого є ПрАТ «ММК ім. Ілліча» .

Наказом № 30-ку від 22 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.7 ст.40 КЗпП України (перебування на роботі у нетверезому стані) з 22 червня 2015 року .

Цього ж дня ОСОБА_1 ознайомлено під розписку з цим наказом,позивач отримав виписку з наказу та трудову книжку з відповідним записом ( а.с. 36-37, 48).

Відмовляючи у задоволенні позову про поновлення на роботі суд першої інстанції, виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи за п.7 ст.40 КЗпП України чинне трудове законодавство не було порушено. Перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп*яніння на робочому місці у робочий час підтверджено зібраними у справі доказами.

З вказаним висновком суду погоджується і апеляційний суд.

З досліджених матеріалів справи вбачається ,що 28 квітня 2015 року о 21 год. 50 хв. ОСОБА_1 був виявлений на території комбінату, а саме на контрольно-пропускному пункту № 15 в стані алкогольного сп*яніння. В табелі обліку робочого часу зазначено, що в зміну з 22.30 год. за 29 квітня 2015 року ОСОБА_1 був не допущений у зв*язку з находженням у стані алкогольного сп*яніння (а.с.44).

На підтвердження факту виявлення та відсторонення від роботи позивача , який перебував у стані алкогольного сп*яніння був складений акт від 28 квітня 2015 року, яким було зафіксовано, що ОСОБА_1 було запропоновано пройти медичний огляд (алкогольне тестування) в медичному пункті доменного цеху, яке й було проведено о 23.00 год. За результатами тестування виявилося, що позивач знаходився в стані алкогольного сп*яніння з показником 1,38 проміле, а також йому було запропоноване пройти медичний огляд в міському наркологічному диспансері, від якого останній відмовився, також як і від підписання акту. На вищезазначеному акті, крім підписів свідків, у присутності яких був проведений огляд ОСОБА_1, мається штамп оздоровчого пункту № 1 Лікувально-профілактичного центру підприємства, а також підпис медичного працівника ОСОБА_5, яким засвідчена саме ступень

алкогольного сп'яніння позивача - 1,38 проміле. ( а.с.40). Після цього, ОСОБА_1 був відсторонений від роботи і відправлений за територію комбінату.

Факт встановлення знаходження ОСОБА_1 в стані алкогольного сп'яніння був відображений в акті № 094922 від 28 квітня 2015 року, у якому зазначено, що від пояснень та підпису акту позивач відмовився. Повідомити посадовим особам ТОВ «Охоронний Холдінг» місце та дату народження, домашню адресу, він також відмовився, про що в акті є відповідний запис (а.с.38).

Актом № 000078 від 28 квітня 2015 року була зафіксована відмова позивача від проходження медичного огляду в міському наркологічному диспансері. При цьому, він був повідомлений, що така відмова буде розцінена як позитивний результат огляду (а.с.39).

Як встановлено судом вказані дії робітників охорони та робітників комбінату відповідали п.п. 4.3, 5.2, 5.3., 5.9, 5.10 стандартів підприємства « Антіалкогольна та антінаркотична процедура. Порядок виявлення, огляду. Відповідальність», затверджених 23.04.2011 р., зі змінами від 13.01.2014 р.( а.с.66-72, 73).

Факт знаходження ОСОБА_1 в стані алкогольного сп*яніння підтверджується також рапортом помічника начальника зміни ОСОБА_6 від 28 квітян 2015 року .

Допитані судом свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підписали акт № № 094922 від 28 квітня 2015 року та акт № 000078 від 28 квітня 2015 року, в судовому засіданні підтвердили те,що 28 квітня 2015 року вони особисто бачили ОСОБА_1, який перебував у стані алкогольного сп*яніння, відмовлявся давати пояснення та пройти обстеження у міському наркологічному диспансері.

Згідно ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Такі пояснення були викладені ОСОБА_1 власноручно 14 травня 2015 року, де він визнав своє знаходження на роботі у стані алкогольного сп*яніння та просив надати можливість допрацювати до лютого 2016 року( а.с.41).

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути накладене не пізніше одного місяця з дня виявлення проступку (не враховується час звільнення працівника від роботи у зв*язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці) і не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку .

Ці вимоги комбінатом були дотримані.

Як вбачається з табелю обліку робочого часу позивач у періоди: з 6 травня 2015 року до 12 травня 2015 року; з 17 травня 2015 року до 2 червня 2015 року ; з 10 червня 2015 року до 18 червня 2015 року перебував на лікарняному, а у період 20 - 21 червня 2015 року - у відпустці (а.с.44).

Строки притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності порушені не були, а вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України , яка не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці - виконані.

Частиною 1 ст. 43 КЗпП України передбачено , що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як вбачається з матеріалів справи на засіданні профспілкового комітету конвертерного цеху ПАТ «ММК ім. Ілліча» , яке відбулося 05 червня 2015 року та на якому був присутній і ОСОБА_1, профспілковий комітет дав згоду на розірвання трудового договору за п. 7 ст. 40 КЗпП України з обробником конвертерного цеху ПАТ «ММК ім. Ілліча» - ОСОБА_1 (а.с.43).

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України та роз*ясненнь Міністерства юстиції України від 01 лютого 2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» для звільнення працівника з цієї підстави достатньо одноразового вчинення такого факту порушення трудової дисципліни.

Підприємство відповідача належить до підприємств підвищеної небезпеки, а робота такого працівника (у стані алкогольного сп'яніння) і сама його присутність на території підприємства становить чималий ризик для нього самого, оточуючих і для підприємства в цілому.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов*язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни , у відповідності до вимог ст. 147 КЗпП України до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачені підстави припинення трудового договору , зазначено ,що така підстава може бути , в тому числі з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) .

Таким чином, вибір заходів стягнення за порушення трудової дисципліни - це є право працедавця.

Підставою для звільнення працівника є сам факт появи на роботі в нетверезому стані.

Тому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині не надання оцінки поясненням свідка ОСОБА_3,який давав йому позитивну характеристику ,не залучення на засіданні профспілкового комітету комбінату працівників,які можуть його охарактеризувати,відмова суду у виклику та допиту начальника цеху ОСОБА_9 ,який не був свідком подій , не є слушними.

В іншій частині доводи апеляційної скарги стосуються оцінки доказів (щодо показань свідків).

Відповідно до п. 7 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до роз'яснення, даного у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами і доповненнями), вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Перебування ОСОБА_1 в стані алкогольного сп'яніння у робочий час підтверджується актами від 28 квітня 2015 року , результатами алкогольного тестування, підтверджено показаннями свідків, які позивачем не спростовані,ані в суді першої інстанції,ані в апеляційному суді.

Доводи апеляційної скарги щодо невірної оцінки обставинам справи спростовуються дослідженими матеріалами справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,що звільнення позивача з роботи проведено відповідачем відповідно до вимог трудового законодавства .

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Апеляційний суд вважає, що суд правильно оцінив докази, що надані сторонами, та дав їм належну правову оцінку. Підстави для переоцінювання наявних в матеріалах справи доказів відсутні.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни рішення .

Рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цією ухвалою.

Судді: