Ухвала

іменем україни

23 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Юровської Г.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Гриня Костянтина Андрійовича, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2006 року № KRKRF100340010, яка утворилась станом на 19 березня 2014 року у розмірі 26 891,32 грн.

Заочним рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року позов задоволено.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 лютого 2015 року заочне рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2014 року скасовано.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним з підстав несправедливості умов договору та дисбалансу в правах та обов'язках сторін договору, а також подала заяву про застосування судом строку позовної давності до вимог банку.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 786,08 грн, з яких: 6 510,05 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 520,03 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом, 2 тис. грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафи: 500 грн (фіксована частина), 1 256,73 грн (процентна складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку і передати справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України у цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судами встановлено, що відповідно до заяви позичальника від 25 жовтня 2006 року № KRKRF100340010 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено строковий кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 2 971,69 грн зі сплатою 0,42 % на місяць (що дорівнює 5,04 % на рік) за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 24 жовтня 2007 року.

Договір укладений шляхом підписання відповідачем заяви, згідно з якою ця заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір.

Відповідач умови договору належним чином не виконала, а тому у неї станом на 19 березня 2014 року виникла заборгованість у загальному розмірі 26 891,32 грн, з яких: 6 510,05 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 520,03 грн - заборгованість за комісією; 18 104,51 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500 грн (фіксована частина) та 1 256,73 грн (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» виходив із того, що позивачем при зверненні до суду за захистом свого порушеного права пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем.

Так, згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір від 25 жовтня 2006 року № KRKRF100340010 укладено на строк до 24 жовтня 2007 року, при цьому ОСОБА_4 зобов'язалась сплачувати заборгованість за кредитом щомісяця з 21 по 26 число кожного місяця по 328,84 грн, але припинила виконувати свої зобов'язання 22 березня 2007 року.

Враховуючи, що кінцевий строк погашення кредиту сплив 24 жовтня 2007 року, а з позовом до ОСОБА_4 банк звернувся - 09 квітня 2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому відповідач ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, суд правильно відмовив у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи позивача про продовження сторонами строку позовної давності з огляду на наступне.

У ч. 1 ст.259 ЦК України передбачено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно і частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановивши, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника від 25 жовтня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, дійшов обґрунтованого висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача, що 14 березня 2012 року відповідачем здійснено часткове погашення боргу, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки списання коштів з інших рахунків відповідача, здійснене позивачем поза межами строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун Г.В. Юровська