Справа № 477/12/16-ц
Провадження № 2/477/236/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі - Федоровській Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицинівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області та ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В с т а н о в и л а:

11 січня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить визнати за ним право власності на садовий будиночок та земельну ділянку, що розташовані в СВТ «Океан» по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування вказаних вимог зазначав, що після смерті його батька залишилося вищевказане спадкове майно. Він є єдиним спадкоємцем після смерті батька, який спадщину прийняв, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено через відсутність оригіналу договору купівлі-продажу вказаного майна, а також не отриманням спадкодавцем на своє ім'я державного акту щодо земельної ділянки. Посилаючись на те, що можливість нотаріального оформлення спадкових прав вичерпана, був змушений звернутися до суду із цим позовом та просить його задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач - Галицинівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій просила вказану справу розглянути без їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не прибув. Подав заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_1 визнав, пославшись на те, що дійсно 23 травня 2000 року продав належний йому садовий будинок із земельною ділянкою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Претензій ніколи до покупця не мав. Просив справу розглянути за його відсутності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 23 травня 2000 року, та зареєстрованого Універсальною біржею «Південна» за № 837, ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці 0,04 га, належній продавцю на підставі Державного акту № 94 від 26.06.1995 року (а.с. 40).

Згідно п. 4 Договору садовий будинок та земельна ділянка продані за 1700грн. і належать новому власнику.

Вказаний договір в подальшому нотаріально не посвідчувався.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст.ст.224, 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладання угоди від 23.05.2000 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Стаття 49 даного Кодексу передбачає можливість визнання недійсними угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства. Дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування доходів, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети (п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

Зазначений Кодекс не передбачав поняття нікчемний правочин.

Даний термін з'явився у ЦК України від 16 січня 2003 року, який набрав чинності 01 січня 2004 року.

Зазначений договір є оспорюваним і може бути визнаний недійсним при наявності для цього підстав, передбачених ЦК УРСР.

В той же час, продавець - відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій підтвердив продаж спірного майна ОСОБА_3 та проти задоволення позову не заперечував. Вимоги щодо недійсності вказаного договору не заявляв.

Відповідно до даних Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, станом на 28.12.2012 року право власності на садовий будиночок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 45). Тобто право власності вищевказаного майна за спадкодавцем ОСОБА_3 визнано державою. Договір купівлі-продажу вказаного майна недійсним не визнано, за чого суд, дійшов висновку про належність вказаного майна до спадкової маси після смерті ОСОБА_3, який за даними копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 39).

Однак, як вказує позивач, оригінал вищевказаного договору втрачено, у зв'язку з чим, відповідно до приписів п.4.15. Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», видача свідоцтва про право на спадщину нотаріусом неможливе.

Щодо земельної ділянки, то відповідно до копії Державного акту серії НОМЕР_2 від 26.06.1995 року № 94 (а.с. 46), на час укладення вищевказаного договору, спірна земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_4

Відповідно до положень ст. 30 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року у редакції, що діяла на час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Таке роз'яснення застосування вищевказаних правових норм також міститься і в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» ( п. 18 п.п.).

За вищевказаного, не зважаючи на те, що за життя ОСОБА_3 не отримав на своє ім'я правовстановлюючого документу щодо вищевказаної земельної ділянки, остання перейшла в його власність з укладенням вищевказаного договору-купівлі продажу та належить до спадкової маси після його смерті.

За даними копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3, та даних комунального житлово-експлуатаційного підприємства щодо осіб зареєстрованим із спадкодавцем на час смерті (а.с. 34), єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після ОСОБА_3 є його син - позивач по справі ОСОБА_1

Підстави, з яких позивач був змушений звернутися до суду із цим позовом підтверджуються постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину щодо спірного майна, з підстав, на які у своєму позові послався позивач (а.с. 47-48).

Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положення ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Враховуючи наведене, та встановивши, що відповідно до вимог ст. ст. 1261, 1268 Цивільного кодексу України, ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3, проте за вищевказаних підстав позбавлений можливості нотаріально оформити свої спадкові права щодо вищевказаного майна, та встановивши належність спірного майна до спадкової маси, відповідно до ст. 16 ЦК України, суд дійшов висновку, що цивільне право позивача підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на вищевказане спадкове майно.

Керуючись ст.ст. 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на:

- садовий будиночок АДРЕСА_1

- земельну ділянку площею 0,04 га, для ведення садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (зазначена у Державному акті серії НОМЕР_2, виданому 26.06.1995 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 94 ).

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Миколаївської області через Жовтневий районний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення або отримання копії.

Суддя Л.М. Семенова