Справа № 628/1778/16-ц
Провадження № 2/628/798/16
23 серпня 2016 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області у складі:
головуючого - судді Цендра Н.В.,
за участю: секретаря - Кравцової В.М.,
адвоката - Пухтаєвич О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Куп'янську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Куп'янський міськвиконком Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, суд, -
ОСОБА_2 звернулася до Куп'янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, посилаючись на те, що вона разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Указаний житловий будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно договору дарування житлового будинку від 16 вересня 2006 року. Відповідач не мешкає у спірному житловому будинку з 01 липня 2014 року, був зареєстрований у будинку як чоловік власниці, однак 14 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. Позивач стверджує, що відповідач забрав усі свої речі та виїхав з будинку. Добровільно знятися з реєстрації у будинку відповідач відмовився. Особистих речей відповідача у будинку позивача немає, а реєстрації місця проживання відповідача у будинку перешкоджає позивачу у повній мірі скористатися правом на призначення житлової субсидії. У зв'язку з вищевикладеним позивач була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою.
У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі, просили його задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки з відміткою «повернуто за закінченням терміну зберігання», оскільки згідно з п. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав.
Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутності, при розгляді заяви покладався на розсуд суду.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенню ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши доводи позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Спірний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу, що підтверджується ксерокопією договору дарування житлового будинку від 16 вересня 2006 року, а також технічним поспортом на садибний житловий будинок (а.с. 8-12).
В будинку АДРЕСА_1 разом з власником зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4. Даний факт підтверджується довідкою №2049 від 14 квітня 2016 року виданою виконавчим комітетом Куп'янської міської ради Харківської області, крім того у довідці зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований у будинку але не мешкає (а.с. 7).
Факт не проживання відповідача ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1 підтверджується актом не проживання громадянина за місцем його реєстрації від 10 березня 2016 року складеним в присутності сусідів даного будинку ОСОБА_5, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_6, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3. В акті не проживання зазначено, що ОСОБА_3 не мешкає в будинку за місцем реєстрації (а.с. 5).
Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомили, що вони являються сусідами позивача та не бачили в спірному будинку АДРЕСА_1 відповідача ОСОБА_3 більше двох років. Крім того, зазначили, що колишній чоловік ОСОБА_2 поїхав у невідомому напрямку 2 роки потому та забрав з собою усі свої речі, з того часу його ніхто більше не бачив.
Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
В ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. А у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненнями), роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Здійснення людиною свого природного права на життя пов'язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс - забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 6 ЗУ «про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявністю обставин, що мають істотне значення. Сервітут може бути припинений у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Судом у судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 набув право користування належним позивачу житлом на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, оскільки він являвся членом сім'ї власника будинку та був зареєстрований у встановленому законом порядку в спірному будинку АДРЕСА_1, однак за даною адресою не проживає більше року, що підтверджується актом не проживання та показаннями сусідів спірного будинку.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не платить, у будинку АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин понад один рік, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 втратив право на користування спірним житлом. Враховуючи, що визнання ОСОБА_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку, необхідне позивачу для зменшення витрат на житлово-комунальні послуги та отримання субсидії, суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Керуючись ст. ст. 10,11, 57, 60, 61, 157, 209, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 156 ЖК України, ст.ст. 316-319, 328, 391, 405-406 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 (зі змінами та доповненням), ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Куп'янський міськвиконком Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Куп'янськ, Харківської області, громадянина України, таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 знявши ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Куп'янський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 26 серпня 2016 року.

Суддя Куп'янського міськрайонного суду

Харківської області Н.В.Цендра