Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/253/16 Головуючий у 1 інстанції: Федоренко О.І.
Є.У.№ 332/384/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватне акціонерне товариство СК «АХА страхування» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 24.06.2012 року на вул.. Історичній в м. Запоріжжі за вини відповідача сталося ДТП, в результаті якого був пошкоджений її автомобіль НОМЕР_1.

Вартість збитків завданих в результаті пошкодження , належного позивачці автомобілю, становить 11915 грн., вартість послуг експерта 400 грн., що становить 12315 грн., які позивачка разом з 118 грн. вартість двох відправлених відповідачеві телеграм та 243,60 грн. судового збору просить стягнути з відповідача, оскільки в добровільному порядку відшкодовувати збитки той відмовляється.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд, стягнути з відповідача вартість збитків завданих в результаті ДТП та витрати на оплату судового збору.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12433 грн., в якості відшкодування завданої внаслідок ДТП шкоди та 243,60 грн. судових витрат. Всього стягненню підлягає стягненню 12676,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача на його користь понесені ним судові витрати у розмірі 3917,40 грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ані факт ДТП, ані склад учасників та вина відповідача у завданні шкоди не оспорюють ся сторонами.

Враховуючи, що страхове відшкодування позивачці не сплачено, виходячи зі змісту правовідносин (відносини з заподіяння шкоди), суд стягнув завдану позивачеві шкоду з відповідача як особи, яка є винною у ДТП.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку.

У системному звязку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК, яким на страхувальника покладено обовязок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Сам факт порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, за наявності факту своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для відмови від здійснення страхової виплати.

За змістом ч. 1 ст. 991 ЦК та ч. 1 ст. 26 Закону «Про страхування» страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала. Отже, якщо суд уже вирішив питання щодо відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП винною особою, то під час розгляду справи про відшкодування такої шкоди за рахунок страховика суд має зясувати, чи виконане таке рішення, тобто чи одержав потерпілий відшкодування збитків від винної особи.

Таким чином, шкода може бути відшкодована як страховою організацією так і особою, винною у завданні шкоди.

Отже сам факт протиправного завдання шкоди є підставою для покладення на винну особу обовязку по відшкодуванню такої шкоди.

Незвернення особи за страховим відшкодуванням до страхової компанії не тягне для неї неможливість отримати відшкодування взагалі, а лише позбавляє її права на відшкодування від страхової компанії.

Жодним законом не передбачено, що у разі нездійснення виплати страховою організацією шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою відповідальність, шкода не відшкодовується потерпілій особі взагалі.

Для вирішення питання про наявність у страхової компанії підстав для проведення відповідної виплати, слід виходити з укладеного між сторонами договору та закону.

Так, за ст. 37 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

З часу настання страхового випадку минуло більше одного року, що унеможливлює отримання позивачем страхового відшкодування.

При цьому позивач посилається на те, що відповідач не повідомив її ані про наявність договору страхування, ані про страхову компанію, тож вона не мала можливості самостійно розшукати страховика.

За ст. 979 ЦК, ст. 16 Закону «Про страхування» за договором страхування страховик зобовязується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Тобто, виходячи зі змісту цих норм, можна зробити висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. До таких умов відносяться, несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку, незверення потерпілої особи за відшкодуванням тощо.

За розясненнями, наданими у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» , виходячи з того, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів, відшкодування шкоди покладається на страхову компанію. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.

Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Таким чином зі змісту зазначених розяснень, можна зробити висновок, що відмова у задоволенні позову можлива лише у разі встановлення наявності підстав для стягнення завданої шкоди зі страховика.

Встановивши у судовому засіданні, що залучена до справи у якості третьої особи страхова компанія повідомила, що у будь-якому разі натепер відшкодування шкоди страховиком унеможливлене ( з підстав п. 37.1.4 ст. 37 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), колегія доходить висновку, що не можна вважати, що наразі залишаються підстави для стягнення шкоди зі страхової компанії.

За тими ж розясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

В матеріалах справи ( а.с.74) містяться нібито надані відповідачем ( роздруковані ним з реєстру) до страхової компанії відомості про ДТП. Разом з тим на час їх надання він не був визнаний винним у ДТП, відомостей про те, що він надав позивачці відомості про страхову компанію, якою була застрахована його відповідальність, в справі відсутні.

Посилання відповідача на те, що позивач сама мала дізнатися про страхову компанію, якою була застрахована його відповідальність суперечать ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за якою у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний (п. 33.1.) поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси.

Відомості про виконання такого обовязку відповідачем у справі відсутні.

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що він виконав всі умови договору страхування та відповідальність по відшкодуванню шкоди має бути покладена на його страховика, не є переконливими.

Тож судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: