УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради про визнання недійсним договору оренди житлового приміщення НОМЕР_1, укладеного 29 листопада 2007 року між Департаментом міського господарства та ОСОБА_4

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та одночасно співвласником підвальних приміщень у даному будинку. 29 листопада 2007 року Департаментом міського господарства укладено договір оренди, за умовами якого передано у користування ОСОБА_4 підвальні приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1 площею 65,10 кв.м, співвласником яких він є. Зазначає, що вказаний договір оренди укладений між сторонами з порушенням вимог цивільного законодавства, без згоди співвласників підвальних приміщень та є таким, що порушує його права.

У подальшому позивач збільшив свої вимоги та просив визнати за ним право власності на підвальні приміщення у житловому будинку по АДРЕСА_1, якими тривалий час користується, оскільки таке право оспорюється та не визнається відповідачами. Через відсутність правового механізму, він не може окремо зареєструвати право власності на підвальні приміщення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14 травня 2010 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 29 листопада 2007 року, укладений між Департаментом міського господарства та ОСОБА_4

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2010 року визнано за ОСОБА_3 право власності на підвальні приміщення № № І-4, І-5, І-6, І-7, І-8, І-11, І-12 по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року додаткове рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на підвальні приміщення № № І-4, І-5, І-6, І-7, І-8, І-11, І-12 по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі додаткове рішення суду першої інстанції від 30 червня 2010 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення та визнаючи за позивачем право власності на спірні підвальні приміщення, виходив із того, що останній набув на них право власності на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Апеляційний суд, скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на вищевказані підвальні приміщення, виходив із того, що законні підстави для визнання за позивачем права власності на всі спірні приміщення відсутні.

Такі висновки апеляційного суду є правильними.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Перелік набуття права власності визначено в главі 24 розділу І книги третьої ЦК України.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2007 року.

Позивач вважав, що набувши право власності на вказану квартиру він набув право власності на всі спірні підвальні приміщення відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України НОМЕР_3-рп/2004 від 02 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є власниками допоміжних приміщень будинку, технічного устаткування, елементів зовнішнього впорядкування і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних із утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки в майні будинку; допоміжні приміщення (кладові, сараї) передаються у власність квартиронаймачам безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно з нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову вважав, що одночасно з набуттям права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3. набув право власності на частину підвальних приміщень у даному будинку, а також, що вони знаходились у користуванні попереднього власника квартири НОМЕР_2 - ОСОБА_5, тому після укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири перейшли від попереднього власника в користування ОСОБА_3 як нового власника квартири. Також згідно із заяв наданих власниками квартир НОМЕР_3 та НОМЕР_4 у вказаному будинку, ними свої підвальні приміщення передано позивачу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, обґрунтовано виходив із того, що спірні підвальні приміщення є об'єктами права спільної власності співвласників будинку, визнання права власності на всі приміщення порушить права інших співвласників будинку.

Оскільки спірні приміщення окремо в договорі купівлі-продажу відображені не були, а відтак і відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом визнання за ним права власності на вищезазначені підвальні приміщення.

Із матеріалів справи та змісту судового рішення не вбачається, що апеляційним судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська