Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1420/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Лях М. М.
Доповідач Мурашко С. І.
УХВАЛА

Іменем України

16.08.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Мурашка С.І.

суддів - Бубличенко В.П., Кривохижі В.І.

за участі секретаря - Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року і

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто на її користь з ОСОБА_3 1969770 грн., що еквівалентно 149225 доларів США, боргу за договором позики, 196977 грн., що еквівалентно 14922,50 доларів США, штрафу та 39395 грн. 40 коп., що еквівалентно 2984,50 доларів США, річних відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання, а всього 2206142 (два мільйони двісті шість тисяч сто сорок дві) грн. 40 коп.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3654 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, підтримала апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, надав письмові заперечення та пояснення.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, відповідно до ст.303 ЦПК України, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 1 січня 2014 року між ОСОБА_2 «Позикодавець» та ОСОБА_3 «Позичальник» укладено договір, згідно якого позикодавець передав у власність позикодавцю грошову суму в розмірі 149225 доларів США, з кінцевим терміном повернення 1 серпня 2014 року.

28 грудня 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 149225 доларів США про що власноручно написав розписку.

Так, як відповідач у визначений у розписці строк кошти не повернув суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК Українина підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першоїта другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

За змістом статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує про відсутність факту передавання грошей в момент написання розписки та договору займу, судом першої інстанції не вивчено обставин виникнення заборгованості, не взято до уваги, що протягом тривалого часу сторони, як засновники підприємств, вели господарську діяльність і в момент укладання договору займу підприємство відповідача було боржником підприємства позивача.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 є одним із засновників СТОВ «Еліта Придніпров'я», основним видом діяльності якого є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.28).

Позивач ОСОБА_2 є керівником ТОВ «Лікус», видами діяльності якого є, в тому числі, оптова торгівля зерном, насінням і кормами для тварин, діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною (а.с.114).

З наданих представниками сторін копій судових рішень Господарського суду міста Києва, Київського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України вбачається, що СТОВ «Еліта Придніпров'я» починаючи з 2010 року укладало договори на поставку продукції ТОВ «Лікус» (директор ОСОБА_2.) та ПП «Трейд-М» (директор ОСОБА_6) і мало перед вказаними підприємствами заборгованість, яка стягувалася на підставі судових рішень господарських судів.

Зі змісту розписки від 28 грудня 2013 року та договору позики від 01 січня 2014 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3, як фізична особа, отримав кошти від позивачки ОСОБА_2, як фізичної особи.

Ніяких посилань на отримання коштів юридичними особами, в тому числі СТОВ «Еліта Придніпров'я», де засновником або керівником є ОСОБА_3 в розписці та договорі позики немає.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів, що не отримував від позивачки кошти в борг як фізична особа, а надані позивачкою письмові договір позики та розписка є доказом не лише факту укладення договору, але й факту отримання відповідачем грошової суми.

Помилковими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції порушено вимоги ч.1 ст.1051 ЦК України.

Рішення суду не ґрунтується на свідченнях свідків, а факт передачі коштів підтверджується належними та допустимими доказами, письмовою розпискою та договором позики.

Наявність у розписці від 28 грудня 2013 року посилання на договір позики від 01 січня 2014 року, не спростовує дійсності розписки, що підтверджує факт отримання відповідачем коштів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.І.Мурашко

Судді В.І.Кривохижа

В.П.Бубличенко