ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/5194/15-ц
Провадження № 2/210/1141/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"03" серпня 2016 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чайкіної О.В.

за участі секретаря - Філіпенко О.В.

особи, які беруть участь у справі: представник позивача - адвокат Сотніков П.М., відповідач - ОСОБА_3, його представник - адвокат Панченко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_5, звернулася до суду з вищеназваним позовом. Просила суд визнати Відповідача, ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що Відповідач з 1998 року не мешкає у вищевказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей його в квартирі не має, місцезнаходження Відповідача на теперішній час не відоме, комунальні послуги не сплачує. Тому просила суд визнати ОСОБА_3 таким, який втратив правокористування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 із зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Судом, постановлено заочне рішення за вказаним позовом. За заявою відповідача, ухвалою суду від 28.04.2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 грудня 2015 року скасовано.

Представник позивача, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позові. Просив позов задовольнити, оскільки відповідач має інше житло, з позивачем не проживає більш ніж п»ять років, комунальні послуги не сплачує. Крім того, він проживає у власному будинку, та має постійне придання для проживання житло.

В ході судового розгляду справи позивач позов підтримала, просила його задовольнити. Зазначила, що шлюб з відповідачем розірвано, його речей в квартирі не має, він не приймає участь у сплаті комунальних послуг, підтриманні житла в належному вигляді та стані.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Панченко М.І. заперечував проти позову, зазначив, що позивач зловживає процесуальними правами, порушує право Відповідача, він постійно хворіє та перебуває на лікуванні. З моменту розлучення подружжя не поділили майно. На даний момент використовуються його пільги для сплати комунальних платежів, зокрема на відповідача оформлено субсидію.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що ордер на спірну квартиру надано йому. На підставі ордеру він заселився в квартиру разом зі своєю сім»єю. У нього почали відмовляти нирки, він звернувся до лікарні. Обом донькам він купив квартиру, сплачував кошти за їх навчання, купив транспорт. В квартирі позивач змінила замки. Він змушений був жити в селі, де відсутні умови для проживання. В 2009 році зазнав хірургічного втручання. Пройшов 24 сеанси хіміотерапії, потім гемодіалізи. За адресою своєї реєстрації він постійно не проживає з поважних причин, оскільки часто лікується, перебуває на стаціонарі. Від житла, отриманого на підставі ордеру він не відмовляється. За адресою реєстрації забирає пошту, голосує.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_1, зареєстровані: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

З матеріалів справи вбачається, що ордер на житлове приміщення, а саме на квартиру АДРЕСА_2 № 5254, був виданий ОСОБА_3 02.02.1998 року, в ньому також зазначені члени сім?ї Відповідача ОСОБА_5, та ОСОБА_6 (а.с.8).

З акту б/н від 29.10.2015 року, складеного та засвідченого ОСББ «Муравейник-11» вбачається, що ОСОБА_3 1961 р.н. не мешкає в квартирі АДРЕСА_3 з 1998 року (а.с.7).

Відповідно до ст.ст. 47-48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо вказані особи, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Статтею 65 ЖК УРСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно з ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірваний 04 лютого 2009 року (а.с.47). Разом із тим, розірвання шлюбу не може бути виключною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР) необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності; перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо), суд може продовжити пропущений строк.

Встановлено, що відповідно до повідомлення про надання субсидій №028204 від 10 грудня 2015 року ОСОБА_3 (відповідачу) встановлено відсоток обов'язкової частки сплати 10,12% при доходах менших від прожиткового мінімуму та за перерахунком призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.41).

З виписки акта огляду МСЕК серії 10ААВ № 942244 від 19.03.2014 року слідує, що ОСОБА_3 при повторному огляді встановлено третя група інвалідності безстроково з квітня 2014 року (а.с.40).

Також судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи (виписками із медичних карток стаціонарного хворого), що ОСОБА_3 тривалий час, протягом останніх років, знаходився на стаціонарному лікуванні, утому числі й з діагнозом рак лівої нирки.

Так, згідно наданої відповідачем медичної документації, ОСОБА_3 у період часу з 19.11.2015р. по 02.12.2015 року перебував на лікуванні в м. Дніпропетровськ ДУ «УДНДІ медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» (а.с. 42).

Крім того, із медичної документації вбачається, що відповідач ОСОБА_3 у період з 2008 року по лютий 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в медичних установах м. Кривого Рогу та Дніпропетровської області, зокрема: КЗ «Криворізький онкологічний диспансер» ДОР», КЗ «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології та кардіохірургії», КЗ «Криворізька міська лікарня № 9» ДОР»; КУ «Криворізька міська лікарня № 1» ДОР»; ДУ «УДНДІ медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України»; КУ «Криворізька міська лікарня № 2» ДОР».

Таким чином, підстави відсутності ОСОБА_3 у період часу з 2008 року по лютий 2016 року за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 є поважними.

За клопотанням сторін у судовому засіданні були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_7 зазначила, що вони сусіди, з відповідачем вона не спілкувалась, спілкувалась лише з ОСОБА_8, вони переїхали в 1993 році, був ремонт. Більш ніж 10 років Відповідач за адресою реєстрації не проживав.

Свідок ОСОБА_9 зазначив, що в спірній квартирі живе позивач, а ОСОБА_3 з 2004 року проживає в будинку в селі Мар'янівка. Будинок елітний. Свідок почав там жити з 2009 року, на той момент відповідач в селі уже проживав. Коли ОСОБА_3 потрапив до лікарні він доглядав за будинком три місяці. Потім у них був конфлікт.

Свідок ОСОБА_10 показала, що не бачила ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 дванадцять років, він жив на дачі в селі Мар'янівка, вона була там один раз, там красивий будинок, хазяйство.

Свідок ОСОБА_11 зазначила, що вона сусідка позивача, ОСОБА_3 за спірною адресою не проживає.

Свідок ОСОБА_16, донька сторін у справі, зазначила, що вони з мамою проживали самі. Батько не проживає з ними з 1998 року. Він приїхав лише в 2003 році, забирав на дачу, з ними не жив, за квартиру вони виплачували кредит, вона їздила до батька в лікарню, він казав, що вийде з лікарні і випишеться із спірної квартири.

Свідок ОСОБА_13, показала, що вона проживає з відповідачем, колишня сім'я його виписала із квартири, він живе на дачі, розваленій, там жити не можливо, він не може звернутися до лікарні. В літку вони з відповідачем проживають де прийдеться, а він практично живе у лікарні.

Свідок ОСОБА_14 зазначив, що добре знає подружжя ОСОБА_3 30 років, вони завжди піклувались про дітей. В 2008-2009 році почались сімейні сварки, ОСОБА_15 почав жити окремо, у спірну квартиру він не міг попасти, тому що змінили замки. Лежав у лікарні, провідували його і діти і свідок. Жінці було відомо, де відповідач знаходиться.

Аналізуючи у сукупності покази свідків, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 дійсно тривалий час не проживав у спірному житлі понад встановлені строки.

Разом із тим, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням значення має не лише тривалість відсутності наймача понад встановлені законом строки (у даному випадку шість місяців), а й причини такої відсутності, які мають бути не поважними.

Тобто, якщо особа тривалий час, понад шість місяців не проживає в спірному приміщенні з поважних причин, то така особа не може бути визнана такою, що втратила право користування приміщенням, наданим на підставі ордеру.

З пояснень сторін та їх представників, та з показів свідків судом встановлено, що до і після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем склалися не дружні відносини, між ними виникали конфлікти, що стало підставою для їх окремого проживання.

Однак, на підставі аналізу норм житлового законодавства України, суд приходить висновку, що відповідач, як наймач житлової квартири, має рівноцінне право користування житловим приміщенням наряду з колишньою дружиною та своїми дочками і може бути позбавлений його лише з підстав, передбачених законом.

Законом встановлено шестимісячний строк, протягом якого при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається право користування житловим приміщенням. Вирішуючи питання щодо відсутності відповідача понад встановлений законом строк, суд бере до уваги, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності . Тимчасова відсутність наймача, членів його сім'ї не потребує згоди інших членів сім'ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

В контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Судом критично оцінюються наявні в матеріалах справи акти про не проживання Відповідача у спірній квартирі і щодо втрати ним права на користування жилим приміщенням в квартирі, оскільки такі акти складені формально, у них не зазначено чи перебувають особисті речі відповідача у кімнаті, не вказано, з якого джерела інформації встановлено, що останній понад півроку там не проживає.

Також суд зауважує, що саме на відповідача у 2015 році видана субсидія на сплату комунальних послуг, тобто відповідач жодним чином не заявив про відмову від спірного житла, та свідчить про те, що відповідач користується спірним приміщенням.

Крім того, відповідач не має іншого житла, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 63926181.

Також суд зазначає, що як за позивачем, так і за відповідачем визначено право користування квартирою, яка не належить їм на праві приватної власності, а отже відповідач має таке ж рівне право на проживання в спірній квартирі, використання її за цільовим призначенням, проживання в ній, як і позивач.

Надані позивачем копії договорів на виконання робіт щодо встановлення натяжної стелі, на придбання меблів та товарні чеки до них, які укладені від імені ОСОБА_5 не є належними та допустимими доказами тієї обставини, що відповідач без поважних причин не проживав в спірній квартири.

При цьому, суд зауважує, що до обставин, які згідно ст. 179 ЦПК України мають бути підтверджені у заявленому до суду позові, є саме відсутність поважних причин не проживання в спірному житлі понад строки, встановлені ст. 71 та 72 ЖК УРСР. Яким чином та за які кошти сторона у справі здійснювала поліпшення житлових умов, не має в даному випадку значення для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Суд вважає, що Відповідач своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від спірної квартири, причини його тимчасової відсутності є поважними, таким чином доводи позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, на підставі ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню.

Разом із тим, оскільки відповідачем при поданні заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір у встановленому законодавством порядку, судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення підлягає стягненню на користь відповідача з підстав, визначених ст. 88 ЦПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР , ст.ст. 7,10,11,59,60,88, 179, 212-218, 223 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_6., р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, судовий збір у розмірі 275,60 (двісті сімдесят п"ять грн. шістдесят коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 08 серпня 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна