Справа № 640/4283/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року

Київський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Невядомського Д.В.

при секретарі Кузнецовій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Харківської міської ради, Управління держгеокадастру у м. Харкові визнання недійсним частини рішення, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання припиненим права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Харківської міської ради, Управління держгеокадастру у м. Харкові визнання недійсним частини рішення, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання припиненим права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до пунктів 63, 63.1 рішення 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) у приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: м. Харків, пров. Чехова, б. 37, кадастровий номер :13:006:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вказане рішення Харківської міської ради у зазначеній частині підлягає визнанню судом недійсним, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки виготовлений розробником та затверджений Харківською міською радою за відсутності погодження меж із з ним, як суміжним землекористувачем, що також тягне за собою скасування відповідного рішення про державну реєстрацію права власності та припинення права власності відповідача-1 ОСОБА_2 на таку земельну ділянку. Також позивач вказує, що відповідачем-1 при здійсненні приватизації своєї земельної ділянки приватизовано частину земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з урахуванням додаткових пояснень та змін предмету позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву та додаткових поясненнях, а саме:

1. Заявлені позовні вимоги не підлягають розгляду у місцевому суді загальної юрисдикції, а повинні розглядатись відповідним адміністративним судом за нормами адміністративного судочинства.

2. Позивачем не обґрунтовано, чим саме порушені його права.

3. Відповідач оформиласвоєправовласності на земельну ділянку, на якій знаходиться придбаний нею за договором купівлі-

продажу об'єкт житлової нерухомості - житловий будинок. За приписами ст.377ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить правовласності,користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового

призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Житловий будинок придбаний ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу 11.03.2003 року. Таким чином, право на оформлення власності на земельну ділянку, на якійрозташований будинок, виникло у ОСОБА_2 разом із правом власності на сам будинок. Користуючись цим правом, ОСОБА_2 30.09.14 звернулась до Харківського міського голови із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,1038 га. Такий дозвіл їй був наданий - рішенням Харківської міської ради від 24.12.2014 року № 1748/14 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» (п. 25 Додатку до зазначеного рішення). На виконання п. 2 зазначеного рішення ХМР ОСОБА_2 уклала 21.04.15 договір № 21.04.-01 із сертифікованим інженером-землевпорядником (ФОП) ОСОБА_3, який і виконав Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по провулку Чехова, 37, Київського району, м. Харків. В ході розробки цього проекту були дотримані та виконані всі вимоги чинного законодавства щодо погодження меж ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі зроблено публікацію в газеті «Прем'єр» про час та день здійснення процедури узгодження меж земельної ділянки. Позивач не відреагував жодним чином на здійснення процедури узгодження. Статтею 186-1 ЗК України, на яку посилається сам Позивач у позові, передбачений порядок погодження проекту землеустрою та частинами 5, 6 цієї статті передбачені випадки відмови у погодженні. Проект землеустрою узгоджений із Управлінням Держземагенства у м. Харкові, тобто відповідає вимогам чинного законодавства. Узгоджений проект був затверджений відповідним рішенням ХМР від 23.12.15 № 48/15, право власності на земельну ділянку за адресою провулок Чехова, 37 у м. Харкова зареєстроване належним чином за ОСОБА_2.

4. Позивач визнає факт самовільного зайняття та багаторічного безпідставного використання ним земельної ділянки, яка ним не була оформлена і не оформлена до цього часу будь-яким чином. При цьому він вважає, що його фактичне самовільне використання землі, що перебувала до виділення її ХМР Відповідачці-1 у власність, підтверджене показами свідків надає йому право вважати, що ця земельна ділянка належить йому та ще й правомірно. Придбавши нерухомість - житловий будинок, ОСОБА_4 придбала і право на оформлення відповідної земельної ділянки в розмірі 0,0813 га (про що представник Позивача неодноразово стверджує в позові та заяві, а також на підтвердження цього факту він надав копії відповідних документів). Але, жодним чином право власності на цю ділянку оформлене не було ані нею, ані її колишнім чоловіком після розлучення. Слід звернути увагу на те, що Позивач взагалі не вживав будь-яких дій щодо оформлення правомірного користування земельною ділянкою, але при цьому заявляє про «неможливість виявлення дійсних меж ділянки та встановлення їх за фактичним використанням земельної ділянки» відповідно до вимог статті 107 ЗК України. Позивач вводить суд в оману, зазначаючи про те, що встановлення паркану є «твердим межовим "знаком», в той час як паркан - це окрема споруда, яка може бути зведена на межі ділянки. Процедура визначення та встановлення межових знаків визначена окремими нормативними актами, зокрема Законом України «Про землеустрій» (ст. 55), Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18.05.10 № 376. Саме цією інструкцією визначені види межових знаків та їх конфігурація: це спеціальні споруди, що можуть утворюватись за допомогою металевих труб, дерев'яних стовпів та комбінованої споруди. Але в жодному випадку паркан не є межовим знаком, це споруда, але не твердий межовий знак. Розділ 1 Інструкції визначає межовий знак як спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється

місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).Крімтого, встановлення межових знаків здійснюється виключновпроцесіпідготовкитехнічноїдокументації із землеустрою на підставі відповідного технічного завдання, що Позиваче зроблено не було. Позивач має лише переоформленідокументи про право власності на житловий будинок, але вжодномувипадкуненаземельну ділянку, а тим більше не площею 0,1150 га. ОСОБА_5 має належним чиномоформлені документи про право власності як на будинок, так і на земельну ділянку,якавцілому була їй відведена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель іспоруд (присадибна ділянка). Розмір цієї ділянки становить 0,1000 га, що повністювідповідає існуючим законодавчим нормам.

Представник Харківської міської ради проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив суд прийняти законне та обґрунтоване рішення. У своїх письмових пояснення зазначив, що До Харківської міської ради 30.09.2014 звернулась ОСОБА_2 (Відповідач-1) через представника ОСОБА_6 (за довіреністю) із проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, орієнтовно, 0,1038 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Земельна ділянка розташована по провулку Чехова, 37, Київський район м. Харкова. На цій ділянці розташований придбаний Відповідачкою-1 за договором купівлі-продажу житловий будинок. Рішенням 36 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 24.12.2014 № 1748/14 було надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1031 га. На підставі цього рішення Відповідач-1 замовила у ФОП ОСОБА_3 виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по пров. Чехова, 37, Київського району м. Харкова. ФОП ОСОБА_3 є сертифікованим інженером-землевпорядником -сертифікат № 000004 від 24.12.2012.

Виготовлений проект землеустрою узгоджений 11.06.2015 із Управлінням Держземагенства у м. Харкові та поданий на затвердження до Харківської міської ради.

Харківська міська рада в межах своєї компетенції, керуючись вимогами статей 20, 40, 116, 118, 121, 122 та 123 Земельного кодексу України, статтями 25, 59 Закону

України «Про місцеве самоврядування в Україні» прийняв рішення № 48/15 від 23.12.2015 р. «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок». Цим рішенням затверджений проект землеустрою, наданий Відповідачкою-1 (п. 63 Додатку до цього рішення), а також земельну ділянку передано їй у приватну власність.

Саме зазначене рішення Позивач просить суд визнати недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що при виготовленні проекту землеустрою не було здійснено погодження меж ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі і з ним. Але, до складу проекту землеустрою входить ОСОБА_7 погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами. При цьому зазначено про те, що незважаючи на спроби узгодження меж із суміжними користувачами та оголошення в газеті про дату та час проведення такого узгодження, «суміжні користувачі по лініях Б - В за адресою вул.. Ковпака, 118 гр. ОСОБА_8, Е - А за адресою пров. Чехова, 35 гр. ОСОБА_4 не були знайдені на місцевості. Даною документацією межі та розміри суміжних землекористувань не порушуються». Посилання Позивача на нормативні акти, зокрема на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1094 не стосуються розглядуваної ділянки - вона є звичайною ділянкою, на якій розміщено об'єкт житлової нерухомості, тому посилання не має жодного сенсу - постанова поширюється на землі природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. В ході розробки проекту землеустрою були дотримані та виконані всі вимоги чинного законодавства щодо погодження меж ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі зроблено публікацію в газеті «Прем'єр» про час та день здійснення процедури узгодження меж земельної ділянки. Позивач не відреагував жодним чином на здійснення процедури узгодження. Статтею 186-1 ЗК України, .на яку посилається сам Позивач у позові, передбачений порядок погодження проекту землеустрою та частинами 5, 6 цієї статті передбачені випадки відмови у погодженні. Проект землеустрою узгоджений із Управлінням Держземагенства у м. Харкові, тобто відповідає вимогам чинного законодавства. Узгоджений проект був затверджений відповідним рішенням Харківської міської ради від 23.12.2015 № 48/15, право власності на земельну ділянку за адресою провулок Чехова, 37 у м. Харкова зареєстроване належним чином за ОСОБА_2. Такими твердженнями та посиланнями Позивач вводить суд в оману.

Крім того, Позивачем помилково визначено підвідомчість спору - оскарження рішення суб'єкта владних повноважень він вважає юрисдикцією місцевого загального суду. Цей спір повинен розглядатись Харківським окружним адміністративним судом, оскільки частиною 2 статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України). Стаття 18 КАС України визначає перелік категорій справ, які розглядають місцеві загальні суди як адміністративні, але спір щодо оскарження рішення органу місцевого самоврядування відсутній' у цьому переліку. Таким чином, даний спір є справою адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пленум Вищого адміністративного суду України в Постанові від 20.05.2013 № 8 (з подальшими змінами та доповненнями) «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» у абзаці 3 пункту 12 однозначно визначився із тим, що «земельні спори фізичних чи юридичних осіб з

органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів». Таким чином, заявлені позовні вимоги про визнання рішення Харківської міської ради від 23.12.2015 № 48/15 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» не підлягають розгляду у місцевому суді загальної юрисдикції, а повинні розглядатись відповідним адміністративним судом за нормами адміністративного судочинства.

Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку також повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства - державні реєстратори є державними службовцями (крім нотаріусів) відповідно до норм статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 2 зазначеного закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 8 (з подальшими змінами та доповненнями) «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів»спори із оскарження дій чи бездіяльності державних реєстраторів, під якими слід розуміти і відповідні рішення, розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності індексний номер № 27852638 від 18.01.2016 не підлягає розгляду місцевим судом загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.

Представник управління Держгеокадастру у м. Харкові у судове засідання не зявився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомили, через канцелярію суду подав письмові пояснення.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_9, які є сусідами позивача та відповідача-1, показали, що фактичний розмір земельної ОСОБА_1 складав близько 11 соток та мав з 2004 року до 2016 року г-образну форму. Крім того показали, що навесні 2016 року, точну час та дату назвати не змогли, відповідачем-1 збудовано паркан на земельній ділянці, яка перебувала в користуванні позивача ОСОБА_1, внаслідок чого остання зменшилась приблизно на 0,0300 га. Крім того свідки повідомили суду, що позивач ОСОБА_1 постійно проживає за адресою пров. Чехова, б. 35 у м. Харкові з 2004 року.

Вислухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази та інші матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

17.05.2004 між ОСОБА_4, як покупцем, та ОСОБА_10, як продавцем, укладено договір купівлі-продажу жилого будинку № 35 по пров. Чехова в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_11 за № 3214.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ХР № 098515 від 31.08.2000, виданого на ім'я ОСОБА_12, площа земельної ділянки домоволодіння за адресою пров. Чехова, б. 35, м. Харків становила 0,0813 га.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22.08.2012 року, шлюб, зареєстрований між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 17.05.1986 у палаці одруження «Дзержинський» згідно запису № 1264, розірвано.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності, згідно якої, право власності на жилий будинок № 35 по пров. Чехова в м. Харкові в цілому перейшло до ОСОБА_1, відомості про що внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.06.2014, що вбачається з витягу.

ФО-П ОСОБА_3 розроблений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по пров. Чехова, 37, м. Харків за замовленням ОСОБА_2

Рішенням 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) затверджено вищевказаний проект землеустрою та передано у приватну власність відповідачу-1 ОСОБА_2 земельну ділянку для за адресою: м. Харків, пров. Чехова, б. 37, площею 0,10 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № :13:006:0021, відомості про що внесено до реєстру прав власності на нерухоме майно рішенням державного реєстратора № 27852638 від 18.01.2016 16:52:54.

З плану відведення земельних ділянок вбачається, що земельні ділянки ОСОБА_2 по межах Д-Е та Е-А межують з земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні позивача ОСОБА_1, проте у наведеному плані зазначено, що відповідним землекористувачем по вказаних межах є ОСОБА_4

Встановлено, що вищенаведений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_2, в якості додатку № 1 до акту погодження меж, містить акт, складений в односторонньому порядку інженером землевпорядником ОСОБА_3, з якого вбачається, що землекористувач по лінії Д-Е за адресою: пров. Чехова, 35 гр. ОСОБА_4 не знайдений на місцевості.

Відповідачкою та її представником суду надано копію аркушу газети «Прем'єр» № 87 (5695), з оголошенням про узгодження меж земельної ділянки. Інших письмових доказів повідомлення землекористувачів про здійснення узгодження меж земельної ділянки до матеріалів справи суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що фактичний розмір земельної ділянки, яка перебувала у користуванні позивача ОСОБА_1 складав 0,1150 га, що вбачається із технічного паспорту домоволодіння позивача ОСОБА_1, а також підтверджено показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9

З копії паспорту позивача вбачається, що останній зареєстрований за вищевказаною адресою з 15.04.2015, тобто до моменту виникнення спірних правовідносин.

Обставини того, що земельна ділянка, яка перебувала у користуванні відповідача-1 ОСОБА_2 до здійснення нею приватизації становила меншу площу ніж 0,10 га, а саме близько 0,600 га, не заперечуються сторонами справи та додатково вбачаються з додатку № 2 до рішення виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів № 164 від 19.06.1990, в якому зазначено що для будівництва домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. Чехова, б. 37 відводиться земельна ділянка площею 600 кв.м.

Відомості щодо того, яку саме площу складала земельна ділянка, яка перебувала у фактичному безпосередньому користуванні ОСОБА_2 напередодні приватизації, її представнику, згідно її пояснень, не відомі.

Що стосується юрисдикції даного спору, то суд приходить до наступних висновків. Так, у разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. Така правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України у постанові від 11.11.2014 по справі 21-493а14.

Статтями 10, 11 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Як встановлено судом, в безпосередньому фактичному користуванні ОСОБА_2 на момент виникнення спірних правовідносин перебувала земельна ділянка площею приблизно 0,0600 га, в користуванні позивача ОСОБА_1 площею приблизно 0,1150 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Аналогічна за своєю суттю норма права закріплена у ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, набувши право власності на жилий будинок № 35 по пров. Чехова 35 у м. Харкові, набув правовий статус землекористувача земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок включає, зокрема, матеріали польових геодезичних робіт, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання при поділі земельної ділянки по межі поділу.

При цьому акт про відновлення в натурі (на місцевості) та погодження зовнішньої межі земельної ділянки є основним документом в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, після складання та підписання якого виключається спір між суміжними користувачами.

У частині 3 ст. 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Відповідно до п. 9 Порядку розроблення проектів землеустрою з організації та встановлення меж територій природно-заповідного фонду, іншого природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико - культурного призначення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року № 1094, визначено, що при виготовленні проекту землеустрою з метою підготовки документів, що посвідчують право власності або право користування землею обовязковим є погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами.

Пунктом 3.12. Інструкціїпро встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказ Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 № 376 передбачено, що Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Таким чином, враховуючи, що судом на підставі поданих суду доказів встановлено факт проживання позивача ОСОБА_1 за адресою пров. Чехова, б. 35 у м. Харкові з 2004 року, публікація у газети «Прем'єр» № 87 (5695) про здійснення узгодження меж земельної ділянки за адресою пров. Чехова, б. 37 у м. Харків, не може вважатися належним доказом його повідомлення про здійснення узгодження меж.

Більш того, відповідні матеріали проекту землеустрою містять відомості щодо користування земельною ділянкою за адресою пров. Чехова, б. 35 ОСОБА_4, що на момент виникнення спірних правовідносин не відповідало та не відповідає дійсним встановленим обставинам справи.

Виходячи з зазначених норм права та враховуючи те, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради у відповідній частині, межі між земельними ділянками позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не були погоджені, належних та допустимих доказів повідомлення відповідачем-1 чи розробником проекту землеустрою позивача про здійснення такого погодження відповідачами до суду не надано, а отже оскаржуване рішення Харківської міської ради у відповідній частині підлягає визнанню судом недійсним.

Аналогічної правової позиції дотримався Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 14.03.2012 по справі № 6-5062св12.

У постанові від 01.07.2015 по справі № 6-319цс15 Верховний Суд України дійшов правового висновку, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно ст. 126 Земельного кодексу України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З урахуванням цього та відповідно до наведеного правового висновку Верховного Суду України у постанові від 01.07.2015 по справі № 6-319цс15, підлягає скасуванню і рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на відповідну земельну ділянку.

Що стосується задоволення позовної вимоги про визнання припиненим права власності відповідача-1 на земельну ділянку, то суд виходить з наступного.

У рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційний суд України визначив, що Поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

В свою чергу, Верховний Суд України у постанові від 21.05.2012 по справі № 6-69цс11 підкреслив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, виходячи з наведених правових позицій Верховного та Конституційного судів України, вимога позивача ОСОБА_1, як прямо заінтересованої особи, про визнання припиненим права приватної власності відповідача-1 ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: м. Харків, пров. Чехова, б. 37, кадастровий номер :13:006:0021, як похідної від визнання недійсним рішення Харківської міської ради у відповідній частині, також підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст. ст. 10, 11, 88, 60, 114, 209, 212, 213 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Харківської міської ради, Управління держгеокадастру у м. Харковівизнання недійсним частини рішення, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання припиненим права власності задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним пункти 63, 63.1 рішення 2 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 23.12.2015 (серія та номер: 48/15) про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок.

Скасувати рішення № 27852638 від 18.01.2016 16:52:54 про державну

реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: м. Харків, пров. Чехова, б. 37, кадастровий номер :13:006:0021.

Визнати припиненим право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га, за адресою: м. Харків, пров. Чехова, б. 37, кадастровий номер :13:006:0021.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особою, яка не була присутньою в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання рішення.

Суддя: Д.В. Невядомський