АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», поданою через представника Бенедюка Сергія Степановича, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Деснянський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності, виселення,

в с т а н о в и л а :

у серпні 2014 року ПАТ «ПроКредит Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться в іпотеці банку за договором іпотеки від 20.12.2007 року та належить на праві приватної власності ОСОБА_2, в рахунок часткового погашення заборгованості за договором про надання траншу від 20.12.2007 року в загальній сумі 1 722 147, 99 грн.; припинити право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру; виселити відповідачів із вказаної квартири та зобов`язати ОСОБА_2 звільнити її від будь-якого майна та речей. Посилаючись на те, що боржник не виконує умови кредитного договру щодо внесення щомісячних платежів.

Справа № 754/13159/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/9014/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.04.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «ПроКредит Банк» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не мав підстав застосовувати правову позицію, наведену у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15, оскільки там розглядався спір про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на це майно, тоді як предметом даного позову є звернення стягнення шляхом набуття банком права власності на квартиру, що передбачено п. 6.1 договору іпотеки та ними обрано правильний спосіб захисту порушеного права. Ціна квартири вказана у договорі іпотеки, а тому встановлення ціни згідно з ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не потрібно, оскільки іпотекодержатель набуває у власність квартиру за ціною, вказаною у договорі іпотеки. Крім того, встановивши у рішенні, що сторони при укладенні договору іпотеки недотрималися вимог законодавства щодо погодження у встановленому порядку з органом опіки та піклування питання передачі в іпотеку квартири, право користування якою мала дитина визнав нікчемність правочину, незважаючи на те, що права неповнолітнього порушені не були.

У судовому засіданні представник позивача Бенедюк С.С. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.12.2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та ОСОБА_8 була укладена рамкова угода № 3274, за умовами якої останній отримав кредит в розмірі 120 000 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 120 місяців.

Цього ж дня між сторонами було укладено договір про надання траншу, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 13, 5 % річних строком на 66 місяців.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 20.12.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до розрахунку, станом на 28.07.2014 року заборгованість ОСОБА_2 перед банком становить 1 722 147, 99 грн., з яких: капітал - 548 598, 88 грн.; відсотки - 159 516, 34 грн.; пеня -1 014 032, 77 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на предмет іпотеки. Крім того суд зробив висновок, що при укладенні договору іпотеки сторонами не було отримано погодження органу опіки та піклування щодо передачі квартири в іпотеку. Недотримання сторонами під час укладення іпотечного договору вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування питання передачі в іпотеку квартири, право і користування якою на час укладення договору іпотеки мала дитина, має наслідком нікчемність даного правочину.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Згідно з п. 6.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі: - рішення суду; - виконавчого напису нотаріуса; - договору про задоволення вимог іпотеко держателя, яким є застереження у розділі 7 договору.

Згідно з розділом 7 договору сторони домовилися, що іпотеко держатель у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки вправі на власний розсуд задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. У такому випадку право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя на 10 календарний день після відправлення іпотекодержателем іпотекодавцю повідомлення про набуття права власності на предмет іпотеки. Право власності переходить автоматично на підставі положень договору, враховуючи застереження цього розділу договору без необхідності вчинення чи складання іпотекодавцем або іншими особами будь - яких додаткових дій чи документів (п. 7.1.1).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року № 6-1851 цс 15 і вона судом застосована правильно.

Доводи позивача про те, що вони не просили визнати за ними право на спірну квартиру в порядку звернення стягнення, а просили звернути стягнення шляхом набуття права власності на цю квартиру колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за своєю суттю вимоги зводяться до того, щоб за результатом розгляду справи судове рішення стало підставою реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем.

Умовами договору іпотеки не передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття банком права власності на предмет іпотеки у судовому порядку.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Разом з тим висновок суду про нікчемність договору іпотеки колегія суддів вважає неправильним, оскільки саме по собі не погодження з органом опіки і піклування питання передачі квартиру в іпотеку, не свідчить про нікчемність правочину. Пославшись на положення ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та на ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» суд не встановив та не зазначив у рішенні про порушення прав неповнолітньої дитини. За матеріалами справи ж не вбачається, що при укладенні договору іпотеки було порушено права неповнолітнього.

При цьому суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 року № 6-3005 цс 15, від 06.04.2016 року № 6-589 цс 16.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення висновки суду про нікчемність правочину.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 квітня 2016 року висновок про нікчемність договору іпотеки.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді