АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5612/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22-ц/774/351/К/16 суддя Шум Л.І.
Категорія - 53 ( І ) Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Громко Наталі Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПАТ «ЦГЗК») про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди спричиненої невиплатою вихідної допомоги. В обґрунтування позову зазначив, що він у період з 05.05.1974 року і по день звільнення 25.11.2010 рік працював на ПАТ "ЦГЗК" та займав наступні посади: електрослюсар, електромеханік, головний енергетик кар'єру, начальник дільниці, головний інженер цеху. В 2015 році позивач дізнався, що відповідно до Галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати (при роботі на підприємстві 20 і більше років). Однак при звільнені, у листопаді 2010 року, позивачу відповідачем не була виплачена одноразова вихідна допомога. Вважає, що своїми незаконними діями відповідач порушив законне право позивача на отримання ним вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Враховуючи зазначене просив суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 13 251 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 25.11.2010 року по 25.11.2011 рік у сумі 53004 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати в сумі 11 261,03 грн. Крім того зазначив, що винними діями відповідача у зв'язку із порушенням обов'язків встановлених Галузевою угодою - невиплатою вихідної допомоги при звільненні - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 10 000 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «ЦГЗК», в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 11 261,03 грн.- залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2015 року, описку у якому виправлено ухвалою суду від 26.11.2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 13 251 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5 000 грн. та в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої невиплатою вихідної допомоги - 2 000 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 листопада 2015 року стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ "ЦГЗК" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на неврахування судом того, позивач звільнився з підприємства ПАТ «ЦГЗК» у другому півріччі 2010 року і на момент звільнення він не досяг встановленого пенсійного віку для чоловіків -60 років, оскільки позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, а отже при звільненні його з роботи 25.11.2010 року не було проведено виплату одноразової допомоги на законних підставах. Також на думку апелянта позивач безпідставно посилається а суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми ч.2 ст. 233 КЗпП України, стосовно відсутності строку позовної давності у разі порушення законодавства про працю, оскільки позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що в свою чергу не являється оплатою праці, а отже судом повинна бути застосована позовна давність у три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України та відмовлено у задоволені позову саме з цієї підстави. Крім того апелянт зазначає, що позивач вводить суд в оману, посилаючись на те, що він дізнався про п.6.1 Галузевої угоди, невиплату йому вихідної допомоги у 2015 році, оскільки раніше зазначена справа з того ж приводу, між тими сторонами, вже була розглянута Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу та по якій було винесено ухвалу 20.02.2015 року, і у даному позові позивач посилається на те, що він дізнався що йому невиплачена вихідна допомога у 2014 році. Судом першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 2000 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 05 травня 1974р. по 25 листопада 2010 р. працював електрослюсарем з ремонту гірського електрообладнання 6 розряду, електромеханіком, енергетиком Ганівського кар'єру ПАТ «ЦГЗК» .

Із запису в трудовій книжці встановлено, що позивач 25.11.2010 року звільнився з роботи за власним бажанням в зв'язку із виходом на пенсію на підставі ст..38 КЗпП України.

Із паспортних даних встановлено, що позивач народився 28 серпня 1951 року, при звільненні зі підприємства позивачу виповнилося 59 роки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача одноразової допомоги у розмірі 13 251 грн. та середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 5 000 грн., суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення, враховуючи норми Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки. Крім того, зазначив, що порушення трудових прав позивача призвело до його моральних страждань, у зв'язку з чим судом стягнуто моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» на 2010-2011 роки, а саме п.7.10 договору, передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті. При стажі від 20 і більше років, в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат працівника.

Із Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 і більше років - тримісячної заробітної плати.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно ст. 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

З врахуванням зазначеного, суд дійшов вірного висновку, що підставою на отримання ОСОБА_1 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати - є наявність в нього стажу від 20 років і більше.

Як встановлено в суді першої та не спростовано в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві у відповідача понад 20 років.

Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків -60 років в даному випадку немає правового значення.

Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні Галузевої угоди, а отже не є її стороною.

Судом апеляційної інстанції перевірене зазначене твердження відповідача, а саме щодо сфери дії Галузевої угоди.

При цьому колегія суддів переглядаючи справу, виходить з меж заявленого позову та доводів апеляційної скарги, зазначає наступне.

Так, відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016 року, № 03/18, за запитом суду апеляційної інстанції, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК».

Зворотного відповідачем, в супереч ст.ст.10,60 ЦПК України, не доведено. Таким чином відповідач перебував у сфері дії норм Галузевої угоди

Доводи апеляційної скарги про те, що позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, а отже суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_1 був звільнений з підприємства 25.11.2010 року, а до суду звернувся лише у липні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, представник відповідача посилається на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Колегія суддів погоджується з апелянтом, в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, а саме відсутність ознак заробітної плати у розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить ці витрати до фонду оплати праці.

Проте враховує, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці», заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Галузевої угоди допомога відноситься до інших виплат, які передбачені її умовами. Виплата одноразової допомоги встановлена додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію.

Враховуючи, що одноразова допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 про стягнення одноразової допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Враховуючи вказане, не мають правового значення у даному разі і посилання апелянта, на те що позивач дізнався про невиплату йому одноразової допомоги, ще у 2014 році.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, про стягнення з відповідача на користь позивача одноразової допомоги у межах заявлених позовних вимог у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 13 251грн., виходячи із посадового (місячного) окладу у розмірі 4 417 грн. (а.с. 21-довідка), відповідно до п.4 (останній абзац) Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_1 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади -25.11.2010 року, відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 25.11.2010 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, як вбачається із позовної зави ОСОБА_1, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 53004грн., за 12 місяців (з 25.11.2010р. по 25.11.2011р.).

Суд першої інстанції на підставі ст.117 КЗпП України, зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у межах заявлених позивачем вимог до 5 000 грн. Скарга не містить доводів щодо неправильного вирішення спору в цій частині позову.

Колегією суддів враховується і те, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки право позивача порушено невиплатою одноразової допомоги, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і безпідставними є доводи про пропущення позивачем строку позовної давності.

Тому, враховуючи роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 2 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська