Справа № 308/2651/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги мотивує тим, що 05 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в сумі 45 000 (сорок пять тисяч) гривень, які зобовязалась повернути до 05 листопада 2015 року, підтвердженням чого є Договір позики від 05 листопада 2014 року серії НАЕ № 537636, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_4, реєстраційний номер №1966. Після укладення договору позики ОСОБА_2 внесла по 4000 грн. (чотири тисячі гривень) за грудень 2014 року і січень 2015 року, і після цього перестала вносити кошти на картку, як було передбачено Договором позики від 05 листопада 2014 року. На прохання позивача виконувати умови договору і повернути позичені кошти ніяким чином не реагує, заявляє, що повертати нічого позивачу не збирається. Таким чином, до 05 листопада 2015 року ОСОБА_2 повинна була повернути позивачу грошові кошти в сумі 45 000 грн., однак станом на сьогоднішній день взяті на себе зобовязання остання не виконала і не виконує, та не повернула взяту позику, що в залишку становить 37 000 грн.(тридцять сім тисяч) основного боргу і відмовляється таку повертати добровільно. Таким чином, в установлений строк як до 05 листопада 2015 року так і по сьогоднішній день ОСОБА_2, не виконала зобовязань та суму позики не повернула. Окрім цього позивач зазначає, що згідно договору позики ОСОБА_2 повинна була повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції, а тому у відповідності до індексу інфляції за період з 05 лютого 2015 року по 05 березня 2016 року підлягає сплата індексу інфляції по договору розмірі 15 935,9 грн. (пятнадцять тисяч девятсот тридцять пять гривень) 90 коп. три проценти річних, що складає 1 198,0 грн. (одна тисяча сто девяносто вісім 00 коп.

А отже на підставі вищенаведеного позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, заборгованість по договору позики в розмірі 37 000,00 (тридцять сім тисяч гривень 00 коп.); три проценти річних за договором позики в сумі 1 198,0 (одна тисяча сто девяносто вісім гривень 00 коп.), інфляційні нарахування в сумі 15 935,90 грн. (пятнадцять тисяч девятсот тридцять пять гривень 90 копійки); судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня) 20 коп.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявив клопотання в якому просив позовні вимоги в частині, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні нарахування в сумі 15935,90 гривень - залишити без розгляду. В іншій частині позовних вимог представник позивача просив задовольнити.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 06.07.2016 р. позовні вимоги ОСОБА_3 в частині, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні нарахування в сумі 15935,90 гривень залишено без розгляду.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання зявилася, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши учасників судового засідання, суд дійшов до наступного висновку.

За приписом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 3 ст.10 та ч.1ст.60 ЦПК України передбачено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно наявного в справі договору позики від 05 листопада 2014 року, серії НАЕ № 537636, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_4, реєстраційний номер №1966 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в сумі 45 000 (сорок пять тисяч) гривень, які зобовязалась повернути до 05 листопада 2015 року

Згідно до п. 4 вказаного вище Договору позики позичальник зобовязаний повернути Позикодавцеві позику у термін до 05 листопада 2015 року включно. При цьому повернення позики має бути здійснено частинами, а саме: щомісяця, починаючи з грудня місяця дві тисячі чотирнадцятого року по жовтень місяць дві тисячі пятнадцятого року, до 05 числа кожного місяця по 4 000 грн. (чотири тисячі гривень); останній платіж 1000, 00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.) - до пятого листопада дві тисячі пятнадцятого року. Відповідно до п.5 Договору позики повернення позики повинно бути здійснено в місті Ужгород шляхом внесення грошових коштів на картковий рахунок Позикодавця у ПАТ КБ Банк» № 4405 8826 0078 2902.

Після укладення договору позики ОСОБА_2 внесла по 4000 грн. (чотири тисячі гривень) за грудень 2014 року і січень 2015 року, і після цього перестала вносити кошти на картку, як було передбачено Договором позики від 05 листопада 2014 року. Вказані обставини сторонами не заперечувались.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 (чоловік відповідача), який пояснив, що він разом з дружиною знайшли квартиру для оренди за адресою м. Ужгород, вул.. Минайська, 9/21, в вересні 2014 року був мобілізований в збройні сили України. З приводу укладання договору позики між позивачем та відповідачем він не знав, та такий ним не був підписаний, як одним з подружжям відповідно до законодавства України (СК України), а отже про обовязки взяті на себе дружиною йому стало відомо безпосередньо коли позивач звернулася до суду.

Під час розгляду справи судом відповідач ОСОБА_2 не заявляла позовні вимоги про визнання недійсним договору позики, який був укладений від 05.11.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, тому враховуючи положення ст. 204 ЦК України про презумпцію правомірності правочину, суд не має правових підстав вважати, що наданий позивачем договір позики є штучно створеним доказом.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобовязався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою.

Позивач згідно даних зобовязальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобовязання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, відповідач порушив зобов'язання в розумінні ст.610 ЦК України (порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно частини 2 ст. 625 ЦК України, та п.7 Договору боржник (Позичальник), який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора (Позикодавця) зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, до 05 листопада 2015 року включно ОСОБА_2 повинна була повернути позивачу грошові кошти в сумі 37 000 грн.(тридцять сім тисяч) основного боргу, однак взяті на себе зобовязання остання не виконала, та не повернула взяту позику.

Так, при винесені рішення суд бере до уваги те, що відповідач не виконала покладені на неї обовязки договором позики, враховуючи, що кінцевим терміном повернення всієї суми за договором позики встановлено 05.11.2015 р., а отже за період з 05.11.2015 по 05.03.2016 року кількість днів прострочення складає 121 день, тому відповідно 3% річних від простроченої суми 37 000 грн. складає 368.00 грн.. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 3% річних від простроченої суми.

Отже, враховуючи наведене суд приходить до переконання про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 37000 гривень та 3% річних від простроченої суми у розмірі 368.00 грн.

Крім того в силу вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Отже з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 130, 209, 210, 212-215,223,ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 533, 536, 611, 625, 631, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 37000 гривень, 3% річних від простроченої суми у розмірі 368.00 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6