АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1204/16 Справа № 175/328/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Каратаєва Л.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Кочкової Н.О., Григорченко Е.І.

за участю секретаря - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Прокуратури м. Києва, Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київської області, третя особа: Державна Казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ГУ МВС України в м. Києві, Прокуратури м. Києва, Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, ГУ МВС України в Київської області, третя особа: Державна Казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового слідства і прокуратури - задоволені частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_4 суму грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 1335,87 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити його вимоги в частині стягнення моральної шкоди у сумі 200 000 грн. та відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4 200 грн.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, слідчим управлінням ГУ МВС України в м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000179 від 19 січня 2014 року за ч. 2 ст. 294 КК України щодо вчинення 23 січня 2014 року по пров. Лабораторному, 12 в м. Києві масових заворушень. За підозрою у вчиненні кримінального правопорушення Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 23 січня 2014 року затримано ОСОБА_4 Цього ж дня останньому слідчим Дарницького РУ за погодженням із процесуальним керівником - старшим прокурором відділу прокуратури м. Києва Алахвердієвим Ш.І. повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 294 КК України. У подальшому з вказаного кримінального провадження в окреме провадження № 0000259 виділено матеріали щодо вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 та іншими особами, які направлено до СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві для подальшого досудового розслідування. Слідчим СВ Дарницького РУ 24 січня 2014 року вказане кримінальне провадження об'єднано в одне з кримінальним провадженням № 0000461 від 23 січня 2014 року за ч. 3 ст. 296 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 23.01.2014 року приблизно о 03-00 год., знаходячись поблизу Київської міської клінічної лікарні № 17 по пров. Лабораторному, 12 у м. Києві, вчиняли масові заворушення із застосуванням предметів, які використовували як зброю, що супроводжувались насильством над особою та опором представникам влади, а саме працівникам міліції та громадськості, що здійснювали охорону громадського порядку та громадської безпеки, внаслідок чого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження. З урахуванням здобутих у кримінальному провадженні № 0000461 доказів, показань потерпілих, 12 свідків та очевидців події, протоколів огляду місця події, слідчим Дарницького РУ Словачевським О.М. за погодженням із процесуальним керівником - старшим прокурором прокуратури Дарницького району м. Києва Музикою В.М. 24 січня 2014 року ОСОБА_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 3 ст. 296 КК України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2014 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Того ж дня, Генеральною прокуратурою України територіальну підслідність у кримінальному провадженні № 0000461 визначено за СУ ГУ МВС України в Київській області.

Старшим прокурором відділу прокуратури Київської області Чехівською Н.В. 26 лютого 2014 року кримінальне провадження за підозрою, у тому числі ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 294 КК України, закрито за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, про що письмово повідомлено ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 перебував під слідством з 23 січня 2014 року по 26 лютого 2014 року.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року провадження у справі в частині стягнення з Державної Казначейської служби України на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди у розмірі 30041,97 грн. закрито, оскільки розмір завданої позивачу майнової шкоди визначає відповідний орган, визначений ч. 1 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року та п. 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, а позивач до належних відповідних правоохоронних органів, які закрили справу, за визначенням розміру майнової шкоди не звертався.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що позивачу дійсно було завдано моральної шкоди та її необхідно відшкодовувати, така шкода відповідно до ст. 1176 ЦК України має бути відшкодована державою у розмірі встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності (п.п. 1-4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, у тому числі прокуратури, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду». Так, ст. 1 Закону передбачено вичерпний перелік підстав, з яких шкода, завдана громадянинові, підлягає відшкодуванню, а саме внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. ст. 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За роз'ясненнями, які містяться в п. 9 цієї Постанови межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, в частині стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу, суд першої інстанції посилався на відсутність належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження як факту оплати правової допомоги так і факту надання та тривалості надання правової допомоги.

А також зазначив, що з наданого адвокатом акта про надання правової допомоги від 26 жовтня 2015 року, не вбачається: рік, місяць, число, місце та час початку і закінчення вчинення ним окремої процесуальної дії поза судовим засіданням.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч. 3 ст.79, ст.. 84, 88, 89 ЦПК України. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2012 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 200 ЦПК України, під час вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням складається протокол, який приєднується до справи та повинен бути оформлений не пізніше наступного дня після вчинення окремої процесуальної дії.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно визначився з характером правовідносин, що склалися між сторонами, застосував відповідні цим правовідносинам норми матеріального права та ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції стягнув замалу суму моральної шкоди та необгрунтовано відмовив у стягненні витрат на правову допомогу. В обгрунтування своїх доводів апелянт посилається на практику Європейського Суду з прав людини та неправильну оцінку доказів, що надані на підтвердження витрат на правову допомогу, наводить аналіз чинного законодавства з цього приводу.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта, оскільки, суд першої інстанції досить ретельно та повно обґрунтував своє рішення, проаналізував обставини справи, що викладено в мотивувальній частині, врахував термін перебування апелянта під слідством, обставини його затримання та негативні наслідки. Посилання апелянта на певні рішення Європейського Суду з прав людини, як приклад щодо розміру стягнення сум моральної шкоди, не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині, оскільки апелянтом не надано належних та допустимих доказів стосовно того, що до нього застосовувалися тортури, фізичне насильство, він зазнав тілесних ушкоджень. Щодо незаконного затримання, тримання під вартою та знаходження під слідством, то розмір відшкодування в таких випадках визначається певним законом, який був застосований судом першої інстанції і ці висновки апелянтом не спростовано. Висловлюючи незгоду з відмовою у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку доказам, що підтверджують ці витрати та при цьому припускається тлумаченню чинного законодавства з цього приводу на власний розсуд. Проте, оцінка доказів, відповідно до вимог ст..212 ЦПК, є виключним правом суду та їх переоцінка є неприпустимою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: