У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що у грудні 2008 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, відповідно до якого вона успадкувала все майно, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1. 28 жовтня 2010 року вказане майно було відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 При видачі свідоцтва про право на спадщину не враховано, що 24 вересня 2003 року ОСОБА_7 було складено новий заповіт на користь позивача. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року, видане після смерті ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4 Посилаючись на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_4, визнано недійсним, остання не мала права відчужувати квартиру, просила задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, виключено із його мотивувальної частини посилання на те, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року, видане на ім'я ОСОБА_4, є чинним. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, її представник ОСОБА_6 просять оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

5 квітня 1995 року вона склала заповіт, відповідно до якого заповіла зазначену квартиру ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у рівних частках кожному.

24 вересня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт на ім'я ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року заповіт, складений 24 вересня 2003 року, визнано недійсним.

У зв'язку з ухваленням такого рішення та заповіту від 5 квітня 1995 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року.

28 жовтня 2010 року, згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_4 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5

У 2011 році ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року за нововиявленими обставинами. За результатами її розгляду ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 4 серпня 2011 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року було скасоване та рішенням цього ж суду від 5 лютого 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 24 вересня 2003 року відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року ухвала апеляційного суду м. Києва від 18 грудня 2013 року, рішення Подільського районного суду м. Києва від 5 лютого 2013 року та ухвала Подільського районного суду м. Києва від 4 серпня 2011 року були скасовані, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року на ім'я ОСОБА_4, а договір купівлі-продажу спірної квартири від 28 жовтня 2010 року між відповідачами неукладеним. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння відповідачів шляхом їх виселення з квартири, та вселено позивача у вказану квартиру.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року скасовано в частині визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, витребування квартири з незаконного володіння відповідача шляхом її виселення з квартири, у задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині це рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 серпня 2014 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року у частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 28 грудня 2008 року ОСОБА_4, залишене без змін. В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2014 року скасовано, справу в цій частині направлено на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового розгляду справи рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання неукладеним договору купівлі-продажу спірної квартири, визнання за нею права власності на що квартиру, витребування квартири з незаконного володіння шляхом виселення з квартири та вселення позивача в квартиру відмовлено.

В обґрунтування вимог позивач вказувала на те, що оскільки свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2008 року, видане на ім'я ОСОБА_4, визнано недійсним, вона вважає себе спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_7, який остання склала 24 вересня 2003 року, тому договір, укладений між відповідачами, є недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що укладенням відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу права позивача порушені не були.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив про те, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 30 березня 2005 року, яким визнано недійсним заповіт, складений 24 вересня 2003 року на користь ОСОБА_3, набрало законної сили, тому остання не входить до кола спадкоємців ОСОБА_7, що б давало можливість оспорення нею договору купівлі-продажу нерухомого спадкового майна, укладеного відповідачами.

Однак з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 (а. с. 99).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та її представник зазначали про наявність вказаного рішення у зв'язку з чим вважали, що цим рішенням підтверджується порушення її прав укладенням оспорюваного договору.

Апеляційний суд, відхиляючи вказані доводи, фактично дав оцінку законності рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року по суті вирішення спору, хоча він не наділений такими повноваженнями, оскільки його законність може перевірятись у визначеному ЦПК України порядку, не врахував, що згідно ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відтак судом апеляційної інстанції зроблено передчасний висновок про те, що укладенням відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу права позивача не були порушені.

Наведені порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалене ним рішенняне може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно з'ясувати, чи є чинним рішенням рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, перевірити, оскільки позивач не була стороною оспорюваного договору, чи підлягає її право, як власника, на що вона посилалась, захисту в обраний нею спосіб без застосування правого механізму, встановленого ст. 388 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 7 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.К. Парінова