АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 641/6189/15-ц Головуючий І інстанції: Мельник І.М.
Провадження № 22-ц-/790/1526/16 Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданої в особі її представника ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування коштами та трьох відсотків річних,-

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення відсотків за користування коштами та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 червня 2009 року він позичив відповідачам під розписку 8 000 доларів США з умовою повернути кошти на вимогу.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 частково задоволено, стягнуто з відповідачів солідарно на його користь борг в сумі 63 760,89 грн. та судові витрати в розмірі 637,60 грн. та 120,00 грн., в рівних частинах, з кожного окремо.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року заочне рішення від 05.02.2013 року змінено, і стягнуто з відповідачів на користь позивача борг в сумі 75 351,94 грн., а також судовий збір по 251,17 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення по 40 грн. з кожного.

Крім того, рішенням Комінтернівський районний суд м. Харкова від 19 вересня 2014 року солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача проценти за користування позиченими коштами в сумі 8 638,09 грн. та судовий збір в сумі 86,38 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21.01.2015 року змінене рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року і додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача три проценти річних за період з 15.01.2013 року по 09.07.2014 року в сумі 4 199,39 грн. та витрати по сплаті судового збору по 52,79 з кожного. В іншій частині рішення від 19.09.2014 року залишене без змін.

Відповідачі й надалі не виконують узятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим позивач вважає, що позикові правовідносини сторін не припинилися і просить стягнути з відповідачів проценти за користування позиченими й не повернутими коштами, а також три проценти річних за період, що не охоплений попередніми судовими рішеннями з моменту подання попереднього позову 09.07.2014 року по день звернення в суд 04.06.2015 року та витрати за надання правової допомоги.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 гривневий еквівалент відсотків за користування позиченими коштами за період з 09.07.2014 року по 04.06.2015 року в сумі 31354,48 гривен та гривневий еквівалент трьох відсотків річних за період з 09.07.2014 року по 04.06.2015 року в сумі 5142,42 гривні, а всього 36496,90 гривень.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування особливостей статусу ОСОБА_3, та положень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також того, що усе майно позивача у тому числі спірна сума коштів, в період за який він просить стягнути відсотки за користування цими коштами, була конфіскована на користь держави.

Інші учасники процесу рішення суду не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Розглядаючи спір, суд з додержанням вимог чинного законодавства та цивільного процесуального закону повно й об'єктивно з'ясував та встановив дійсні обставини справи, надав їм належну оцінку, правильно визначився з правовою природою правовідносин, що виникли між сторонами і законом, що їх регулюють.

Розглядом справи встановлено, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року стягнуто з відповідачів солідарно на користь позивача гривневий еквівалент боргу за курсом НБУ на день винесення рішення в сумі 63 760,89 грн. та судові витрати в розмірі 637,60 грн. і 120,00 грн., в рівних частинах, з кожного окремо.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23.05.2013 року частково задоволено апеляційну скаргу представника позивача: змінено заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року в частині розміру стягнутої суми і вирішено стягнути з відповідачів на користь позивача борг з урахуванням процентів за користування позикою на загальну суму 75 351,94 грн., а також судовий збір по 251,17 грн. та витрати з інформаційно-технічного забезпечення по 40 грн. з кожного.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року стягнуто з відповідачів на користь позивача проценти за користування позиченими коштами за період з 23.05.2013 року по 09.07.2014 року в сумі 8 638,09 грн. та судовий збір в сумі 86,38 грн.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21.01.2015 року змінене рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.09.2014 року і додатково стягнуто з відповідачів на користь позивача три проценти річних за 540 днів прострочення з 15.01.2013 року по 09.07.2014 року на суму 4 199,39 грн. та витрати по сплаті судового збору по 52,79 з кожного. В іншій частині рішення від 19.09.2014 року залишене без змін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що незважаючи на обов'язковість судових рішень, визначений судовими рішеннями гривневий еквівалент заборгованості за розпискою відповідачами позивачеві не сплачений, примусове стягнення боргу за виконавчими листами належним чином не проведене, виконавче провадження триває.

За невиконання своїх грошових зобов'язань відповідачі продовжують нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є невід'ємною частиною вимоги про сплату основного боргу.

Судова колегія з висновком суду погоджується, оскільки він відповідає вимогам ст.. ст.. 57-59, 64 ЦПК України, положенням ст. ст.. 526, 30, 536, 599, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави зазначені у ст. ст.. 599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність рішення суду про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржниками, не припиняє правовідносин, що виникли між сторонами, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позивача права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.. ст.. 526, 599 ЦК України.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст.. ст.. 213, 214 ЦК України.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України привів мотиви з яких, вважав встановленою наявність фактів, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, привів розрахунок розміру процентів за користування відповідачами позиченими коштами, а також суми трьох процентів річних за 330 днів прострочення ними погашення основного зобов'язання з повернення позики у сумі 8000 доларів США у гривневому еквіваленті на визначену судовими рішеннями суму.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За положеннями ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення судовою колегією не встановлено, тому підстав для скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає. Законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасованим з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -