АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/774/685/К/16 Головуючий в суді першої
Категорія № 5 (3) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Масловою К.В.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, та його представника ОСОБА_4, відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_7 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Головного управління Міністрства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_7 звернулася до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та Головного управління Міністрства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області з даним позовом, в якому, уточнивши свої вимоги, просила суд визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобіля Ауді А-6, 2005 року випуску, держ.номер НОМЕР_1, укладений 03 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_5 на підставі цього договору; витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 автомобіль Ауді А-6, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, та скасувати державну реєстрацію зазначеного автомобіля за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу від 01 червня 2013 року; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірного автомобіля, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 25 липня 1990 року по 21 травня 2010 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. 16 серпня 2005 року вони придбали автомобіль Ауді А-6, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, за ціною в 222 200,00 гривень, 10 % від вартості якого вони внесли відразу при покупці, а на решту - в сумі 202 000,00 грн. уклали кредитний договір з банком. Право власності на зазначений автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 03 вересня 2009 року ОСОБА_3 без її відома та згоди розпорядився спірним автомобілем, продавши його своїй матері ОСОБА_5 на Українській товарній біржі м.Нікополь. 21 червня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі - продажу спірного автомобіля за ціною 139 486,49 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року, в якому виправлено описку ухвалою цього ж суду від 11 березня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_7 ставить питання про скасування рішення суду та задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. На її думку, суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення нею строку позовної давності, оскільки про реалізацію спірного автомобіля вона дізналась лише 22 вересня 2011 року у судовому засіданні у справі 2-126/11 в Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області. Крім того, вважає, що суд не звернув увагу на те, ОСОБА_3 без її відома та згоди розпорядився спірним автомобілем, продавши його своїй матері ОСОБА_5 за ціною 100,00 грн., що свідчить про зловмисну домовленість сторін угоди, яка є фіктивною та укладеною з метою позбавлення позивача частки майна, набутого у шлюбі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 25 липня 1990 року по 21 травня 2010 року ОСОБА_7 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2010 року (а.с.4, 5).

16 серпня 2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 придбали автомобіль Ауді А-6, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.112).

03 вересня 2009 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено біржовий договір купівлі - продажу транспортного засобу за реєстраційним № 930120, посвідчений Українською товарною біржею в м.Нікополь, відповідно до якого ОСОБА_3 продано ОСОБА_5 автомобіль Ауді А-6, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, за ціною 100,00 грн. (а.с.6, 127, 128).

21 червня 2013 року між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі - продажу зазначеного вище транспортного засобу, який посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Іопелем С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 2464 (а.с.37, 53-54).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5, про визнання права власності 1/2 частину спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна подружжя та вселення; позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_9 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, виділ частки зі спільної сумісної власності, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року, встановлено, що автомобіль АУДІ А - 6, 2005 року випуску, н/з НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2 передано у власність ОСОБА_5 у період, коли сторони перебували у шлюбі та вели спільне господарство (а.с.16).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року, яке набрало законої, сили, встановлено, що шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 припинено з 25 вересня 2009 року, шлюб розірвано 22 травня 2010 року, а позовну заяву подано до суду 19 листопада 2013 року, та дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та пропущення позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду через невідповідність його вимогам діючого процесуального законодавства.

Так, відповідно до абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі",

встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, встановивши порушення прав або законних інтересів особи та порушення позивачем без поважної причини строку позовної давності при зверненні до суду за їх захистом, суд відмовляє в позові саме з підстав пропуску позовної давності, якщо про її застосування заявлено стороною у спорі.

Натомість, встановивши відсутність порушення прав або законних інтересів, за захистом яких особа звернулась понад встановлений законом строк позовної давності, суд має відмовити в позові по суті, тобто через його недоведеність.

У зв'язку з цим доводи апеляційної скарги позивача в частині незгоди з висновком суду щодо пропущення позивачем позовної давності заслуговують на увагу.

Проте, інші доводи апелянта не містять підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7

На думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_7 не підлягають задоволенню через їх недоведеність, тому суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави.

Такого висновку колегія суддів дійшла з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 65 Сімейного кодексу України закріплено презумпцію взаємної згоди подружжя на укладення договорів по розпорядженню спільним майном. Зокрема, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Частиною 3 цієї статті (у редакції, що діяла на момент продажу спірного майна) встановлено вимоги щодо форми згоди другого з подружжя для договорів стосовно цінного майна та договорів, що потребують нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації. Так, для укладення договорів щодо цінного майна згода другого подружжя має бути надана у письмовій формі.

Недотримання вимог, встановлених ч. 3 ст. 65 СК України, має наслідком право дружини, чоловіка на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.. 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно зі ст.. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як убачається із матеріалів справи, беззаперечні докази того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу автомобіля АУДІ А - 6, 2005 року випуску, н/з НОМЕР_1, ОСОБА_7 не надавала відповідачеві ОСОБА_3 свою письмову згоду на укладення зазначеного договору, позивачем не надано.

Натомість, пояснення свідка ОСОБА_10 підтверджують заперечення відповідача ОСОБА_3 проти позову в частині відсутності згоди позивача на укладення договору купівлі-продажу автомобіля, і позивачем такі пояснення не спростовані належними та допустимими доказами.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом установлено, що сторонами в судовому порядку вирішено питання щодо розподілу спільного майна та судовим рішенням від 03 червня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що частина його у вигляді автомобіля АУДІ А - 6, 2005 року випуску, н/з НОМЕР_1, відчужена під час шлюбу відповідачу ОСОБА_5, проте питання щодо врахування вартості відчуженого відповідачем ОСОБА_3 автомобіля при поділі спільного сумісного майна не вирішувалось.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль належить на праві власності відповідачу ОСОБА_6, який є добросовісним набувачем транспортного засобу за договором купівлі-продажу, укладеним між ним та ОСОБА_5

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст.. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки, як зазначено вище, позивачем не доведено, що майно вибуло з її володіння не з її волі іншим шляхом, підстави для визнання недійсним договору купівлі - продажу автомобіля Ауді А-6, 2005 року випуску, держ.номер НОМЕР_1, укладеного 03 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5; скасування державної реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_5 на підставі цього договору; витребування із чужого незаконного володіння у ОСОБА_6 автомобіля Ауді А-6, 2005 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, та скасування державної реєстрації зазначеного автомобіля за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу від 01 червня 2013 року, а також визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного автомобіля відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що продаж відповідачем спірного автомобіля відповідачу ОСОБА_5 за ціною 100,0грн. свідчить про зловмисну домовленість сторін угоди, яка є фіктивною та укладеною з метою позбавлення позивача частки майна, набутого у шлюбі, не можуть бути взятими до уваги.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,встановлених законом,такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи, оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 03 вересня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не носить ознаки фіктивності, оскільки ОСОБА_5 зареєструвала за собою у встановленому законом порядку право власності на відчужений ОСОБА_3 автомобіль, а згодом розпорядилась цим правом, відчуживши його іншій особі - ОСОБА_6

Відсутність у ОСОБА_5 водійських прав та надання нею права користування автомобілем ОСОБА_3, на що позивач посилається як на підставу для задоволення апеляційної скарги, не впливає на обсяг прав ОСОБА_5 як власника майна, яким вона була до відчуження автомобіля ОСОБА_6, передбачених ст.. 317 ЦК України, оскільки воно набуте на законних підставах, передбачених ст.. 328 ЦК України.

Оскільки при ухваленні рішення суду суд першої інстанції виходив з іншої оцінки обставин, з якою колегія суддів частково не погоджується, апеляційну скаргу позивача необхідно частково задовольнити та на підставі п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України змінити рішення суду в частині мотивів відмови ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. п. 3, 4, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 рокузмінити в частині мотивів відмови ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів