АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22 -ц/790/939/16 Головуючий 1 - інстанції - Бобко Т.В.
Категорія - встановлення факту,
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів КРУГОВОЇ С.С.,

МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна, що знаходиться у спільній сумісній власності,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернулась до Харківського районного суду Харківської області з позовом, в якому , з урахуванням уточнень, просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 01 лютого 2003 року по 01 березня 2014 року; визнати майно, яке було придбане за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити його наступним чином: визнати за позивачем право власності на холодильник LG, два телевізори Samsung, за відповідачем - автомобіль Ford Transit, 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, пароварку, блендер, міксер, кухонний гарнітур; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вищевказаного автомобіля та судові витрати.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з 1998 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 в житловому будинку матері останнього, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

За час спільного проживання сторони вели спільне господарство, облаштовували зазначений будинок, в тому числі електричною( побутовою) технікою, меблями та іншим, зробили в ньому капітальний ремонт, збудували надвірні будівлі.

У 2010 році сторони придбали автомобіль Ford Transit, 2006 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на ім'я відповідача.

Уся електрична(побутова) техніка була взята сторонами під час спільного проживання у кредит, який ними був виплачений, при цьому відповідач на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором у повному обсязі відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3

Зазначала, що усі роки утримувала та забезпечувала усім необхідним родину тільки вона, оскільки є фізичною особою підприємцем, відповідач лише їй допомагав у разі необхідності та ніколи не працював, навіть не намагався знайти собі роботу.

Після того, як відповідач познайомився з іншою жінкою, він почав себе агресивно поводити, його характер та погляди на життя різко змінилися, у зв'язку з чим стосунки сторін погіршилися, а сімейно-господарські відносини припинилися. На теперішній час позивач проживає окремо у своєї доньки. Вона намагалася врегулювати питання щодо поділу майна у добровільному порядку, однак відповідач відмовив їй у цьому в грубій формі. Все спірне майно знаходиться у вищевказаному будинку, до якого відповідач ОСОБА_3 не пускає, а тому остання позбавлена можливості забрати навіть свої особисті речі, а також документи на спірне майно.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги, викладені в уточненій позовній заяві.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права.

Підкреслює, що одним з головних доказів того, що вона з 2003 року фактично проживала з ОСОБА_4 є покази свідків, а саме, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були допитані у судовому засіданні та підтвердили, що сторони були однією сім'єю близько 15 років, вели спільне господарство.

Вказує, що судом було встановлено факт того, що стосунки між ними виходили за межі ділових та носили характер близьких, проте інші докази до ува ги суд не прийняв та дійшов висновку про їх недостатність.

12 листопада 2015 року (після ухвалення оскаржуваного рішення) нею було отримано акт депутата, в якому чітко вказано, та який, безумовно підтверджує факт, що позивач насправді проживала з 1998 року з ОСОБА_4 однією сім'єю. Вважає, що вищевказаний акт є дуже важливим доказом та істотно змінює суть справи і за таких умов суд зможе об'єктивно розглянути справу та ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді; пояснення сторін та представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про те, що скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. З, 74 СК України).

За правилами ст. ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної вдасності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно зі ст. ст. 57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що проживала з відповідачем як чоловік і жінка, у будинку. який належить на праві власності матері відповідача з 1998 року, проте просила встановити факт спільного проживання з 01 лютого 2003 року по 01.03.2014 року.

При цьому, посилаючись на придбання у період спільного проживання з відповідачем як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та заявивши вимоги про поділ цього майна, позивач вказувала, що відповідач матеріально участі у придбанні цього майна не приймав, оскільки не працював і не намагавася працевлаштуватися і все майно було придбано за кошти, які вона отримувала від підприємницької діяльності та за кошти, надані їй банківськими установами у кредит.

При цьому будь-яких доказів щодо часу придбання майна у вигляді побутової техніки , вартості цього майна. своєї або спільної з відповідачем участі у його придбанні, та придбання цього майна у спільну сумісну з відповідачем власність, позивач до суду не надала.

Не підтвердила вона належними та допустимими у розумінні ст.ст.58.59 ЦПК України і своєї участі у придбанні автомобілю Ford Transit, 2006 року випуску , реєстраційне посвідчення на який 29.12.2010 року було оформлено на ім»я відповідача , без зазначення будь-яких прав позивача на вказаний транспортний засіб.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що стосунки між сторонами виходили за рамки суто ділових, проте достатніх належних та допустимих доказів спільного проживання саме як жінки та чоловіка з усіма ознаками сім»ї позивачем не надано.

Колегія суддів з вказаними висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на законі і відповідають обставним справи, які судом встановлені повно і об»єктивно.

При цьому суд дав належну оцінку показанням осіб, допитаних в якості свідків за клопотаннями сторін, доводам позивача щодо укладення відповідачем договорів поруки у забезпечення виконання нею зобов»язань за кредитними договорами і навів в рішенні достатні мотиви щодо висновку про те, що ці докази не є достатніми підставами для задоволення позову.

Не є такою підставою і посилання позивача в апеляційній скарзі на акт, складений 12.11.2015 року на її звернення депутатом Мерефянської міської ради ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_3 протягом 16 років, починаючи з 1998 року по 2014 рік проживала з ОСОБА_4 у домоволодінні по АДРЕСА_1, перебувала з останнім у цивільному шлюбі та вела з ним спільне господарство.

По перше, позивачкою, всупереч вимогам ч.2 ст.303 ЦПК України не доведено поважності причин, з яких вказані докази не були надані до суду першої інстанції; по друге; остання не заперечує, що особи, на підставі свідчень яких був складений вказаний акт, категорично відмовилися підтвердити зазначені в ньому обставини в якості свідків, тобто під присягою та попередженням про кримінальну відповідальність за ознаками ст.ст.384,385 КК Укпрїани.

На інші докази, які б об»єктивно підтверджували зазначені в акті обставини та не були враховані судом першої інстанції позивач в скарзі не посилається.

Відповідач, зазначені в цьому акті обставини, не визнав та пояснив, що особи, на підставі свідчень яких складено цей акт, не проживали поряд з будинком його матері, не відвідували цього будинку і не можуть свідчити про характер його стосунків з позивачкою.

Колегія суддів визнає, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до ч.1 ст.308 УПК України є підставою для залишення рішення без змін та відхилення апеляційної скарги, доводи якої висновків суду не спростовують.

.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підпис) С.С. Кругова

(підпис) Н.О.Міненкова