Справа № 489/6342/15-ц
Номер провадження 2-з/489/13/16
Ухвала

Іменем України

18 березня 2016 року місто ОСОБА_1

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі судді Кокорєва Вячеслава Валентиновича, розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 (далі - заявник) про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 (далі-позивач) до ОСОБА_3 (далі-відповідач), третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив

У вересні 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу квартири. Стверджує, що позивач помилялася з приводу природи спірного правочину, оскільки вважала, що сторони укладають договір довічного утримання. Вказує, що ніяких коштів від відповідача не отримувала, сам договір не містить підпису позивача.

На цих підставах просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним і визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, визнати незаконною та відмінити запис №1621917 в державному реєстрі правочинів, здійснену 06.10.2006.

18.03.2016 до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову. Просила суд заборонити відповідачу вселятися до спірної квартири та накласти арешт й заборону відчуження на квартиру за № 31 по проспекту Мира, 21-А в м. Миколаєві - до розгляду судової справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини.

В процесі тлумачення норм ЦПК України щодо забезпечення позову Конституційний Суд України в рішенні від 31 травня 2011 року у справі N 1-18/2011 звернув увагу на таке.

Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову (частина третя статті 152, частина четверта статті 153, стаття 155, пункт 2 частини першої статті 293 Кодексу) ( 1618-15 ).

Аналіз зазначених положень Кодексу дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

Частина 3 статті 151 ЦПК України встановлює, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Позов може бути забезпечено шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 06.10.2006 ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_3 придбав квартиру №31, за адресою: пр. Миру, 21-А в м. Миколаєві.

Згідно довідки БТІ від 24.02.2016 останній є власником спірної квартири, його право власності зареєстровано.

Суд вважає, що такий спосіб забезпечення позову як заборона відповідачу вселятися до спірної квартири не може бути застосований, оскільки на сьогоднішній день ОСОБА_3 є власником вище зазначеної квартири, тому має право нею користуватися. Дії щодо його вселення не можуть ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення.

Дії відповідача щодо відчуження належної йому квартири дійсно можуть утруднити виконання можливого судового рішення про визнання недійсним договору, тому суд приходить до висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.

З огляду на зазначене, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме в частині накладення арешту на спірну квартиру.

Керуючись ст. ст. 151, 152 ЦПК України, суддя

ухвалив

Заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору недійсним - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру № 31 за адресою: пр. Миру, 21-А в м. Миколаєві, що належить ОСОБА_3.

Копію ухвали направити для виконання - Реєстраційній службі Миколаївського міського управління юстиції. також для відома - відповідачу.

Особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову без її повідомлення, протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали може подати до суду заяву про їх скасування, яка розглядається судом протягом двох днів.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя В. В. Кокорєв