АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року в справі за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, державний нотаріус Жашківської Державної нотаріальної контори Черкаської області Кравчук Ігор Миколайович про визнання недійсної довіреності, договору купівлі-продажу, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 з уточненням позовних вимог в судовому засіданні просив визнати недійсною довіреність, посвідчену 04.09.2013 державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Черкаської області Кравчуком І.М., зареєстровану в реєстрі за № 1-640; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz С 200, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3; визнати за позивачем право приватної власності на вказаний автомобіль та стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати в розмірі 1 000 грн.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про витребування з незаконного володіння відповідача автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1 та визнати за нею право власності на вказаний автомобіль.

Справа № 754/4656/14
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2345/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Журавська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2015 первісний позов задоволено. Визнано недійсною довіреність, посвідчену 04.09.2013 державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори Черкаської області Кравчуком І.М., зареєстровану в реєстрі за № 1-640. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz С 200, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1 000 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів апелянт вказує, що висновок експертів від 31.12.2013 №509, згідно якого спірну довіреність підписав не ОСОБА_4, а інша особа не є доказом у справі в розумінні ст. 66 ЦПК України. Зазначила, що уклавши з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу транспортного засобу, що був оформлений довідкою-рахунком серії НОМЕР_3, отримавши від останнього вказаний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) НОМЕР_2, набула у власність автомобіль Mercedes-Benz С 200, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1, а тому заволодіння цим автомобілем ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав є незаконним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4 є обґрунтованими, а для задоволення зустрічного позову відсутні правові підстави.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що в червні 2013 року ОСОБА_4 було придбано автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, 2004 року випуску, шасі НОМЕР_1, в зв'язку з чим було виписано рахунок-фактуру (т. 1, а. с. 54-55). В зв'язку з необхідністю ремонту, спірний автомобіль, разом з ключами та технічним паспортом, ОСОБА_10 було передано ОСОБА_5 з умовою його ремонту та його повернення наступного дня. В порушення домовленостей ОСОБА_5 не повернув автомобіль, внаслідок чого позивач викликав працівників правоохоронних органів, якими відносно ОСОБА_5 складено протокол про самоуправство. За даним фактом Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010519 від 07.09.2013 за ознаками злочину, передбаченого ст. 356 КК України (т. 1, а. с. 104-105). В ході розслідування було встановлено, що від імені первісного позивача 04.09.2013 в м. Жашкові Черкаської області третьою особою було видано Довіреність, що зареєстрована в реєстрі за № 1-640 на громадянина ОСОБА_5 з правом зняття з обліку та продажі спірного автомобіля (т. 1, а. с. 10). В подальшому скориставшись довіреністю, ОСОБА_5 спірний автомобіль було продано та зареєстровано 11.09.2013 за ОСОБА_6 відповідно до технічного паспорту на автомобіль НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 12), який в свою чергу, згідно довідки-рахунку серії ВІА № 144992 від 08.12.2013, перепродав його ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 19). Позивач вищевказану довіреність ОСОБА_4 не підписував, що підтверджується висновком експерта від 31.12.2014 №509/тдд виданий судовим експертом ОСОБА_11 співробітником Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві (т. 1, а. с. 175-186). 09.12.2013 в районі вул. ОСОБА_12, біля будинку №9 позивач помітив спірний автомобіль та викликав працівників правоохоронних органів. В подальшому вказаний автомобіль був передано на зберігання саме позивачу. 13.03.2014 позивачем ОСОБА_4 було надіслано лист-звернення на ім'я ОСОБА_3, де було запропоновано вчинити протягом 3-х (трьох) днів з моменту отримання даного листа дії щодо відновлення його порушеного права власності на спірний автомобіль, проте, останньою жодних дій не було вчинено (т. 1, а. с. 25). В зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Відповідач при розгляді справи звернувся з зустрічним позовом, в якому просив суд визнати саме його совісним власником вказаного автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_4 на законних підставах придбав спірний автомобіль (т .1, а. с. 54-55) і останній вибув з його власності поза його волі на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2013 між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача правових підстав для звернення з вказаним позовом.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, до вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 УК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ч. 1ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреність є письмовий документ, що видається особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, презюмується, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна вважається правомірною, якщо вона особисто підписана особою, яка цю довіреність видає, нотаріально посвідчена, при цьому свідченням волевиявлення вважається саме підпис на довіреності, а у випадку заперечення власного волевиявлення на видачу довіреності особа повинна довести, що це правочин вчинено поза її волею.

Матеріали справи свідчать про те, що від імені первісного позивача 04.09.2013 в м. Жашкові Черкаської області третьою особою було видано Довіреність, що зареєстрована в реєстрі за № 1-640 на громадянина ОСОБА_5 з правом зняття з обліку та продажі спірного автомобіля (т. 1, а. с. 10). ОСОБА_5 спірний автомобіль було продано та зареєстровано 11.09.2013 за ОСОБА_6 відповідно до технічного паспорту на автомобіль НОМЕР_2 (т.1, а. с. 12), який в свою чергу перепродав його ОСОБА_3 згідно довідки-рахунку серії ВІА № 144992 від 08.12.2013 (т. 1, а. с. 19). Вищевказану довіреність ОСОБА_4 не підписував, що підтверджується висновком експерта від 31.12.2014 №509/тдд виданий судовим експертом ОСОБА_11 співробітником Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України в м. Києві (т. 1, а. с. 175-186).

Позивачем при розгляді справи в суді першої інстанції було спростовано презумпцію дійсності довіреності від 04.09.2013, а отже первісний договір купівлі-продажу вказаного автомобіля було укладено з використанням недійсної довіреності та у відсутності наданих представнику повноважень.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що довіреність, на підставі якої відбувалося відчуження спірного автомобіля, була видана поза волею позивача, що в свою чергу є достатньою підставою для визнання її недійсною, а відтак висновки суду першої інстанції в частині визнання недійсною довіреності від 04.09.2013 №1-640є правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вищезгадана експертиза не може бути доказом по вказаній цивільній справі, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що остання проводилася під час розслідування кримінальної справи, де позивача не визнано потерпілою особою, і вирок по вказаній справі не набрав законної сили.

Разом у сукупності з іншими доказами та поясненнями відповідача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу свого рішення зазначений висновок експерта від 31.12.2014 №509/тдд.

Колегія суддів враховує висновки ЄСПЛ викладені в рішенні по справі «Мантованеллі проти Франції», а саме «…Суд не може в принципі, виключати, що докази отримані з порушенням національного законодавства, можуть бути прийняті до розгляду. Національний суд має оцінити представлені йому докази і вагомість будь-яких доказів, які сторона хоче долучити до справи. Однак, Суд має пересвідчитись, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів , було справедливим ….».

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі-продажу вказаного автомобіля укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що первісна угода про відчуження вказаного автомобіля була укладена всупереч вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, то і договір купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є також недійсним.

За наведених підстав колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне не задоволення судом першої інстанції зустрічного позову колегія суддів вважає безпідставними за наведеними вище обставинами, в зв'язку з чим вважає їх такими , що не тягнуть за собою скасування або зміну рішення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М.Стрижеус