РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2016 року

Вінницький міській суд Вінницької області

в складі: головуючого Баряка А.С.,

за участі секретаря Шмировій О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 3 в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення судових витрат, зазначивши, що в листопаді 2013 року відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6 звернулись до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Вінницької міської ради, Управління державного земельного агентства у Вінницькій області та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дію. По зазначеній справі було ухвалене рішення, яке, в послідуючому, неодноразово переглядалось судами вищих інстанцій, при цьому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.04.2015 року було залишено в силі. При слухані відповідної справи у всіх судових інстанціях позивачем були понесені судові витрати, зокрема, оплата правової допомоги адвокату ОСОБА_2, сплата судового збору за подання касаційної скарги. Загальний розмір судових витрат складає 4500,00 грн. Посилаючись на норми ст.ст. 79, 84, 85, 86, 88 ЦПК України, позивач просить

стягнути з відповідачів на свою користь понесені ним судові витрати при розгляді у Вінницькому міському суді цивільної справи № 127/28606/13-ц в розмірі 4670 грн. 52 коп.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши їх обставинами викладеними в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечували, вважають позов безпідставний, при цьому звертали увагу суду на те, що позивачем обрано не належний спосіб захисту, оскільки, якщо питання про розподіл судових витрат не вирішено при ухвалені судового рішення, то таке питання вирішується в порядку ст. 220 ЦПК України, а тому вважають, що такий спосіб захисту не відповідає чинному законодавству. Зазначали про наявність розбіжностей в наданих позивачем розрахунках та невідповідності дат відповідних квитанцій датам відповідних договорів про надання правової допомоги. Просили у позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_5, в судовому засіданні проти позову заперечував повністю, просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, встановив, визначив та дослідив слідуючі докази, обставини та відповідні правовідносини:

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2014 року по справі №127/28606/13-ц за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до Вінницької міської ради, Управління державного земельного агентства у Вінницькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дію - в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, при цьому вирішено питання про розподіл судових витрат з посиланням на ст. 88 ЦПК України. ( а.с. 4-6)

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_6 - задоволено частково, при цьому суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат. ( а. с. 7-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2014 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. ( а. с. 10-12).

Згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області від 16.02.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2014 року залишено без змін. ( а. с. 13-15).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.04.2015 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області 16.02.2015 року залишено без змін. ( а.с. 16-17).

Згідно копії квитанції № б/н від 10.01.2014 року адвокат ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 2500 грн. 00 коп. за представлення інтересів в Вінницькому міськсуді (а.с. 20). Копія квитанція № 419 від 10.04.2014 року вказує, що адвокат ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1000 грн. 00 коп. за представлення інтересів в апеляційному суді Вінницької області (а.с. 20). Копія квитанція № б/н від 22.12.2014 року вказує, що адвокат ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 500 грн. 00 коп. за представлення інтересів в апеляційному суді Вінницької області (а.с. 19, 21). Копія квитанція № б/н від 12.06.2014 року вказує, що адвокат ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 500 грн. 00 коп. за складання кас. скарги (а.с. 18). Відомості щодо отримання адвокатом ОСОБА_2 зазначених в досліджених копіях квитанцій сум коштів відповідають відображеним відомостям, які зазначені в книзі обліку доходів підприємця ОСОБА_2 № 7975//є-1, що була досліджена в судовому засіданні.

Зміст наданих суду розрахунків вартості послуг за надання правової допомоги зазначають, що адвокат ОСОБА_2 надав правову допомогу ОСОБА_1 згідно ордеру серія ВН № 007599 від 11.01.2014 року, враховуючи попередню консультацію та участь в судових засіданням в Вінницькому міському суді, зокрема в судовому засіданні 13.01.2014 року та 09.09.2013 року, всього в розмірі 2500 грн. 00 коп., при цьому адвокат ОСОБА_2 надав правову допомогу ОСОБА_1 згідно ордеру серія ВН № 007524 від 14.04.2014 року, враховуючи підготовку заперечень на апеляційну скаргу та участь в судових засіданням в апеляційному суді Вінницької області, зокрема в судовому засіданні 29.04.2014 року, всього в розмірі 1500 грн. 00 коп. (а.с. 22, 23).

Дослідженні в судовому засіданні матеріали справи № 127/28606/13-ц за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до Вінницької міської ради, Управління державного земельного агентства у Вінницькій області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дію - підтвердили, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2014 року по даній справі в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, при цьому вирішено питання про розподіл судових витрат з посиланням на ст. 88 ЦПК України (т. 1 а.с. 124-126).

В матеріалах справи № 127/28606/13-ц, в частині до ухвалення рішення судом першої інстанції, відсутні документи та докази, в тому числі відповідні розрахунки, понесення судових витрат відповідачем ОСОБА_1 щодо оплати правової допомоги адвокату ОСОБА_2

Разом з тим, в матеріалах справи № 127/28606/13-ц наявна копія витягу із договору про надання правової допомоги від 09.01.2014 року ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_2, та копія ордеру серія ВН № 007599 про надання правової допомоги від 11.01.2014 ОСОБА_1 адвокатом ОСОБА_2 згідно договору про надання правової допомоги від 09.01.2014 року. (а.с. 37, 39).

Суд звертає увагу на те, що зміст журналу судового засідання від 13.01.2014 року (т. 1 а.с. 43) вказує на те, що адвокат ОСОБА_2 не брав участі в такому судовому засіданні, натомість досліджений в судовому засіданні зазначений вище відповідний розрахунок вартості послуг за надання правової допомоги (згідно ордера серія ВН № 007599 від 11.01.2014 року) містить посилання на визначення вартості наданої адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги за участь в судовому засіданні 13.01.2014 року в Вінницькому міському суді, що не відповідає дійсності, при цьому також не відповідає дійсності посилання у відповідному розрахунку на визначення вартості наданої адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги за участь в судовому засіданні 09.09.2013 року в Вінницькому міському суді, оскільки адвокат ОСОБА_2 вперше взяв участь в даній справі лише 27.01.2014 року (т. 1 а.с. 64).

Також суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи № 127/28606/13-ц, в частині, що стосується розгляду даної справи судом апеляційної та касаційної інстанцій, відсутні жодні документи та докази, в тому числі відповідні розрахунки, понесення судових витрат відповідачем ОСОБА_1 щодо оплати правової допомоги адвокату ОСОБА_2, при цьому наявна квитанція про сплату судового збору за подання касаційної скарги на суму 170 грн. 52 коп., що підтверджує понесення ОСОБА_1 судових витрат за сплату судового збору на стадії розгляду справи судом касаційної інстанції.

Крім цього, заслуговує на увагу і те, що зміст журналу судового засідання від 29.04.2014 року (т. 1 а.с. 170) вказує на те, що адвокат ОСОБА_2 не брав участі в такому судовому засіданні в апеляційному суді Вінницької області, натомість досліджений в судовому засіданні зазначений вище відповідний розрахунок вартості послуг за надання правової допомоги (згідно ордера серія ВН № 007524 від 14.04.2014 року) містить посилання на визначення вартості наданої адвокатом ОСОБА_2 правової допомоги за участь в судовому засіданні 29.04.2014 року в апеляційному суді Вінницької області, що не відповідає дійсності.

Згідно ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначається нормою ст. 88 ЦПК України, частина перша якої чітко передбачає розподіл лише документально підтверджених понесених стороною судових витрат.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 214, абзацу 3 п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, суд, під час ухвалення рішення, повинен вирішити питання щодо розподілу між сторонами судових витрат та зазначити в резолютивній частині рішення про розподіл судових витрат.

Норма п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України прописує, що якщо судом не вирішено питання про судові витрати - то суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення.

Приписи п. 41Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 визначають, що якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання.

Зміст абзацу 6 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (надалі по тексту Постанова ВСУ № 2 від 12.06.2009 року) зазначає, що у тому разі коли питання про судові витрати не було вирішено при ухвалені рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до пункту 4 частини першої статті 220 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі.

Аналіз вище наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вирішення питання про судові витрати, які сторони понесли при розгляді справи в суді, за умови, якщо таке питання не було вирішено при ухвалені судового рішення, повинно вирішуватись судом з використанням правового механізму, передбаченого нормою ст. 220 ЦПК України, шляхом ухвалення додаткового рішення, зокрема, за заявою осіб, які беруть участь у справі, в силу чого виключається можливість вирішення питання розподілу судових витрат в площині дії, зокрема, ст. 88 ЦПК України (на яку посилається при подані позову позивач) в результаті розгляду окремого позову особи, яка брала участь у справі, предметом якого є стягнення судових витрат, понесених в іншій справі.

Суд звертає увагу на те, що не здійснення розподілу понесених сторонами та документально підтверджених судових витрат судом при ухвалені рішення, або, можливий, неправильний їх розподіл судом не може бути ознакою наявності порушення, невизнання або оспорювання однією особою, що є стороною цивільного процесу, відповідного права іншої сторони процесу, що надавало би право звернення останньої з відповідним позовом до суду, оскільки вирішення питання про розподіл судових витрат є виключною компетенцією суду, реалізація повноважень якого з вирішення даного питання, виходячи із додержання принципу диспозитивності цивільного судочинства, залежить, в тому числі, і від повноти, правильності та своєчасності здійснення сторонами або їх представниками своїх процесуальних прав щодо надання суду відповідних доказів понесення судових витрат, якщо вони дійсно існували на відповідний період розгляду справи.

Існування достатньо чіткого та вичерпного правового алгоритму щодо поняття судових витрат та вирішення питання про їх розподіл, виокремлено законодавцем в окремий розділ чинного ЦПК України, а саме: Розділ 8, при цьому відсутність жодної правової норми в чинному законодавстві щодо можливості розподілити судові витрати поза межами чіткої справи, при розгляді якої вони понесені, - не надає правових підстав як на звернення до суду з відповідним позовом, так і на наявність повноважень суду щодо можливого задоволення такого окремого позову, предметом якого є стягнення судових витрат, понесених при розгляді іншої справи.

А тому суд вважає, що звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення судових витрат, понесених при розгляді іншої справи, з посиланням на норми ст.ст. 79, 84, 85, 86, 88 ЦПК України суперечить та не відповідає вимогам і приписам чинного законодавства України.

За даних обставин, враховуючи, що позивач, в обгрунтування своєї позиції та заявлених позовних вимог, посилається на норми ст.ст. 79, 84, 85, 86, 88 ЦПК України, які безпосередньо розкривають поняття судових витрат та передбачають механізм їх розподілу, і, кореспондуючись з іншими нормами процесуального права, зокрема п. 6 ч. 1 ст. 214, абзацу 3 п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, можуть застосовуватись судом виключно при ухвалені судом рішення з вирішення відповідних спірних правовідносин, в силу чого не можуть бути правовою підставою для звернення до суду з окремим позовом, взявши до уваги те, що питання про судові витрати не можуть вирішуватись шляхом пред'явлення позову в іншій справі, на що звернуто увагу Верховним Судом України в абзаці 6 п. 12 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 року, в результаті чого суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, з розподілом судових витрат згідно ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 212, 213, 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення судових витрат відмовити повністю.

Понесені позивачем судові витрати - залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя