АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Усика Г.І., Соколової В.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про повернення аліментів, які використовуються не за цільовим призначенням та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти, на утримання дитини сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, а також стягнути з неї грошові кошти, а саме отримані відповідачем аліменти в сумі 16910,73 грн. за той час коли неповнолітній син не мешкав з нею, а проживав разом із ним, в той час, як відповідач продовжувала отримувати аліменти.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до постанови суду від 11.10.2000 року з нього на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мі мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, у зв'язку із тим що син після розлучення залишився проживати з матір'ю.

З 28.03.2015 року дитина, син ОСОБА_4 на утримання якого з нього стягувались аліменти, за власним бажанням став проживати з ним за адресою АДРЕСА_1 проте відповідач і надалі отримувала аліменти поки рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2015р. їх виплата не була припинена.

Вважав, що відповідач повинна повернути отримані аліменти за період з березня по жовтень 2015 року, оскільки син особисто звертався до матері про повернення аліментів, проте вона відмовилась давати їх сину та використовувала їх за нецільовим призначенням.

Справа № 752/20295/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8650/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - сина ОСОБА_3 1999 року народження, у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 11.12.2015 року та до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 14 597,14 грн., як безпідставно набуті аліменти та 487,2 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині стягнення з неї коштів, як безпідставно набутого майна, та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилалась на те, що суд першої інстанції не врахував, що кошти, у виді аліментів, нараховувалися їй за рішенням суду та, так само припинили нараховуватися за рішенням суду тільки 14 вересня 2015 року, а тому не можна вважати, що вони отримувалися нею у період з квітня по жовтень 2015 року без належної правової підстави.

Крім того, на думку апелянта, навіть якщо визнати їх безпідставно набутими, вони не підлягають поверненню в силу положень ст.1215 ЦК України.

Також апелянт звертає увагу колегії суддів, що позивачем не доведена обставина того, що кошти використовувалися не за цільовим призначенням.

Представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999 року (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 04.10.2000 р. шлюб між сторонами був розірваний (а.с.13).

На підставі постанови Харківського районного суду м. Києва від 11.10.2000 року з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 з 11.10.2000 року у розмірі ј частини з усіх видів заробітку до досягнення ним повноліття (а.с. 14).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2015 року позивач ОСОБА_7 був звільнений від обов'язку сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини, що стягувались з нього на підставі постанови Харківського районного суду м. Києва від 11.10.2000 року(а.с.8-9).

Вказаним рішенням було встановлено, що неповнолітній син сторін по справі ОСОБА_3 в березні 2015 року добровільно, за власним бажанням переїхав жити до свого батька ОСОБА_7 і з вказаного часу батько утримує сина, займається його вихованням.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково в частині повернення суми отриманих відповідачем аліментів, суд першої інстанції вважав, що підставою отримання відповідачем аліментів була постанова суду про їх стягнення. Правовою підставою виконання було знаходження дитини на утриманні матері.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2015 р. ОСОБА_2 був звільнений від обов'язку сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3, оскільки син проживає з батьком. Рішення набрало законної сили.

Задовольняючі позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 14 597,14 грн. , суд першої інстанції посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 1212 ЦК України вважав, що аліменти отримані ОСОБА_1 за період з квітня по жовтень 2015 р. є безпідставно набутими грошима, які використовувались нею, не за цільовим призначенням, а тому повинні бути повернуті батькові.

Але з таким висновком суду першої інстанції колегія судів погодитись не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ухвалено з порушенням норм матеріального права виходячи з наступного.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції на підставі Постанови Харьківського районного суду м. Києва від 11.10.2000 р. з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народження були стягнуті аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, починаючи з 11.10.2000 р. та до повноліття дитини.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2015 р. ОСОБА_2 був звільнений від обов'язку сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання їх спільного сира ОСОБА_3, оскільки син з березня 2015 р. проживає з батьком.

Кошти на утримання дитини - аліменти характеризуються цільовим призначенням.

За загальним правилом аліменти на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я якого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням ч. 1 ст. 179 СК України.

Правило про цільове використання аліментів поширюється і на інших осіб, зазначених у ст. 179 СК України, які мають право розпоряджатися аліментами (сама неповнолітня дитина, опікун).

Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків (або інші особа, відповідно до ст. 179 СК України), на ім'я якого вони виплачуються, зобов'язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров'я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині.

Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання.

Проте наявність детальної регламентації обов'язків цільового використання аліментів не виключає випадків, коли вони використовуються не за цільовим призначенням.

Необхідність контролю за цільовим використанням аліментних платежів виникає, як правило, тоді, коли їх розмір є доволі значним.

Відповідно до ст. 186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснює орган опіки та піклування.

Згідно з вказаною статтею, за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів на дитину.

Дана стаття відповідає змісту правила ст. 19 СК України про участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Орган опіки та піклування повинен відреагувати на кожну заяву платника аліментів про проведення такого контролю.

Згідно з ч. 2 ст. 186 СК України у випадку нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Факт нецільового витрачання аліментів може бути виявлено у ході перевірки органом опіки та піклування та має бути відображено у складеному ним висновку.

Платник аліментів вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини або про припинення стягнення аліментів не лише тоді, коли їх нецільове використання вже встановлено перевіркою органу опіки та піклування, а і у тому випадку, коли він сам зібрав відповідні докази про нецільове використання аліментів.

Суд може винести рішення про подальше стягнення усієї суми аліментів або її частини на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку. У такому випадку кошти на особистому рахунку дитини будуть накопичуватись.

Вимоги щодо нецільового використання коштів відповідачем відповідно до ст. 186 СК України, позивач за не заявляв.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення коштів з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України є помилковим.

Суд першої інстанції вказані обставини не з'ясував, та вирішуючи спір по суті послався на норму права яка не підлягає застосуванню.

Колегія суддів вважає, що відповідач отримувала кошти від позивача у вигляді аліментів правомірно, на підставі відповідної постанови суду, а тому вказані гроші не можуть вважатись безпідставно набутими.

Факт проживання неповнолітньої дитини з батьком не може бути також підставою для повернення сплачених аліментів оскільки відповідно до ч. 1 ст. 179 СК України аліменти одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються і мають використовуватись за цільовим призначенням.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, не з'ясував характер правовідносин сторін, а тому рішення першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_2 у сумі 14 597,14 грн., підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору також підлягає скасуванню у відповідності вимог ст. 88 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в іншій частині сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року в частині стягнення с ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 14 597,14 грн. та судового збору у розмірі 487,2 грн. - скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді