У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі - ПАТ «Креді Агріколь Банк») на своєму сайті оприлюднило публічну пропозицію про умови кредитування при придбанні транспортного засобу Fiat Linea. Позивач надав ПАТ «Креді Агріколь Банк» необхідний пакет документів з метою їх розгляду кредитним комітетом для прийняття рішення про можливість отримання кредиту на придбання транспортного засобу Fiat Linea, вартістю 265 тис. грн, строком на 12 місяців в сумі 132 250 грн (50 % вартості транспортного засобу) із сплатою 0,000001 % річних з фіксованою ставкою та разовою комісією в розмірі 2,99 %.

Банк, розглянувши надані позивачем документи, прийняв рішення про надання кредиту на купівлю транспортного засобу на умовах, зазначених в гарантійному листі від 4 серпня 2015 року № .

Однак після цього працівники Банку почали вимагати від позивача виконання додаткових умов, які не передбачені умовами публічної пропозиції про умови кредитування при придбанні транспортного засобу Fiat Linea.

ОСОБА_4 посилається на порушення відповідачем норм ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що в електронних повідомленнях (листах), направлених за допомогою засобів дистанційного зв'язку (електронної пошти), банк нав'язував їй послуги, про які вона не була письмово повідомлена та по завищеним тарифам.

З метою врегулювання даного питання, позивач, керуючись нормами ст. ст. 19-20 ЦК України, відмовилась від додаткових послуг, проте просила зменшити вартість послуг до рівня звичайних ринкових цін та мати право самостійно обирати виконавця послуг. На такий лист ОСОБА_4 отримала відмову відповідача, тому просила задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України). З урахуванням норм ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, який полягає у зобов'язанні відповідача укласти договір, видати кредит та вчинити певні дії, не є належним.

У матеріалах справи відсутні відомості, що між сторонами було укладено договір, а тому висновок судів про те, що банк не порушив права позивача, як споживача, є правильним. Крім того, інформація про додаткові умови надання кредиту була розміщена на сайті банку ПАТ «Креді Агріколь Банк» та працівниками банку повідомлено позивача про вказані умови надання кредиту. А оскільки сторонами не було досягнуто усіх істотних умов, кредитний договір укладено не було і тому відсутні підстави для задоволення позову.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

Л.М.Мазур

В.А.Нагорняк