Справа № 439/391/15 Головуючий у 1 інстанції: Петейчук Б.М.
Провадження № 22-ц/783/1865/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 05 січня 2016 року,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2015р. ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, у якому просив розділити спільне майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частку двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач покликався на те, що він та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1993р. по 22.03.2012р.. За час шлюбу, ними спільно у 2001 році було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Незважаючи на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, покупцем за договором купівлі-продажу була ОСОБА_2, а тому право власності на дану квартиру було зареєстроване на нею. Вважає, що придбана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і частки кожного із співвласників є рівними.

В червні 2015р. ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому просила суд визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

В обґрунтування вказаних позовних вимог, ОСОБА_2 покликається на те, що на початку 2000 року сторони фактично припинили шлюбні стосунки, припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. У 2000 році ОСОБА_4 виїхав на постійне місце проживання у Республіку Португалія. Оскільки власного житла у неї не було, у 2001 році з метою вирішення житлового питання вона вирішила придбати житло, для чого вона 20.06.2001р. позичила у своєї матері ОСОБА_5 4500 доларів США для купівлі квартири і цього ж дня вона купила за договором купівлі-продажу житлову квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що спірна квартира придбана не за спільні кошти подружжя, а виключно за її особисті кошти, за час окремого проживання подружжя, після фактичного припинення шлюбних відносин із ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 25 червня 2015р. вищевказані позови об'єднані в одне провадження(т.1 а.с.100)

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 05 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено повністю. Поділено спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2, присудивши у власність: ОСОБА_4 1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_1; ОСОБА_2 1/2 частку житлової квартири АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що суд не об'єктивно та упереджено підійшов до з'ясування обставин, котрі мали значення для справи, позивачем не доведені належним чином обставини, які суд вважав встановленими і відповідно висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Також судом допущено систематичне порушення норм як матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття незаконного і необґрунтованого рішення суду. Вважає, що позивачем не доведено і судом не встановлено, що з 2000 року ОСОБА_4 підтримував шлюбні відносини з апелянтом і вів спільне господарство та мав спільний бюджет. Також судом не взято до уваги те, що з моменту придбання квартири апелянтом були зареєстровані та проживали лише ОСОБА_2 із сином ОСОБА_7 і усі витрати по утриманню та прибудинкової території ніс апелянт. Крім того, судом не взято до уваги покази свідків, які вказували, що під час короткострокових перебувань на Україні ОСОБА_4 в період із 2000 року, останній з апелянтом спільно не проживали.

Представник відповідача(апелянта) ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу просить задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі, а позовні вимоги за зустрічним позовом апелянта, задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, будучи повідомленим належним чином про день та час розгляду справи, про що свідчить рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання апеляційної інстанції не прибули та не повідомили суд про причину неявки.

Від представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що спірна квартира АДРЕСА_1 набута сторонами за час перебування у шлюбних відносинах, відтак є об'єктом спільної сумісної власності, тому вважав підставними вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, докази, що знаходяться в матеріалах справи, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1993р. по 22.03.2012р., що стверджується рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 25.10.2011р. (а.с. 7-8).

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.(т.1 а.с.106)

Як вбачається із копії договору купівлі-продажу від 20 червня 2001р. укладеного між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка також діяла в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_11, з іншої, було укладено договір купівлі - продажу житлової квартири, згідно якої ОСОБА_2 купила житлову квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 5,94). Продаж вчинено за 14 691 грн..

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 20.06.2001 року взяла у позику в своєї матері ОСОБА_5 4500 доларів СІНА із терміном повернення до 20.06.2012р. Сума позики станом на 30.04.2015р. не повернута, що стверджується рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 30.04.2015р. (т.1 а.с. 96).

З довідки про склад сім'ї № 10 від 24.03.2015 р. вбачається, що у спірній квартирі зареєстровано та проживає двоє осіб, ОСОБА_2 та син ОСОБА_4.(т.1 а.с.58).

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно дане питання було врегульовано і законодавством, яке було чинним на час придбання спірної квартири, а саме: ст. 22 КпШС України, ст. 16 Закону України "Про власність", які визначали, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

В свою чергу, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (ст. 57 СК України).

Враховуючи встановлені обставини справи та відповідні їм правовідносини. колегія суддів вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набута ними під час перебування в шлюбі та спільного проживання.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Також судом встановлено, що ОСОБА_4 у 2000 році виїхав у Республіку Португалія, де з цього часу постійно проживає, а ОСОБА_2 виїхала у Республіку Португалія у 2004 році, де з цього часу постійно проживає. Вказану обставину сторони не заперечили.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В контексті зазначеного та з врахуванням права кожного в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися в суд за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав (ст. 3 ЦПК) колегія суддів вважає, що покликання апелянта на те, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за її особисті кошти є безпідставним, оскільки отримані у позику кошти ОСОБА_2 за договором позики на придбання квартири були використані нею в інтересах сім'ї на придбання житла для такої сім'ї.

Крім цього, суд правомірно зробив висновок про рівне право кожного із подружжя на майно, набуте ними під час шлюбу, оскільки відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічне положення закріплено у ст. 28 КпШС України.

Доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, а відтак колегія суддів приходить висновку, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу, яка не спростовує висновків рішення суду, необхідно відхилити.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 05 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

Б.М. Гриновець