Справа № 447/66/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/1164/16 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус Новороздільської державної нотаріальної контори ГУЮ у Львівській області ОСОБА_5 про визнання шлюбного договору недійсним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що спірний шлюбний договір порушує баланс майнових відносин між подружжям сторін та призводить до несправедливого розподілу майна між ними. Крім того, в порушення ст. 93 СК України за оспорюваним шлюбним договором було передано майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Волевиявлення сторін при укладенні оспорюваного договору не було вільним.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Відповідно до ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Згідно ст. 94 СК України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до ч. 2 ст. 95 СК України якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу. Якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Як роз'яснив в п. 7 Постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Матеріалами справи встановлено, що з 18 липня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (сторони по справі) перебували в зареєстрованому шлюбі, і такий розірвано в судовому порядку (рішення суду набрало законної сили 19 вересня 2014 року).

11 вересня 2014 року між сторонами було укладено шлюбний договір, яким були врегульовані майнові відносини між подружжям, і який посвідчений державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори.

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору недійсним з підстав передбачених ст. ст. 229, 230, 233 ЦК України. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги і просив визнати недійсним оспорюваний договір з підстав передбачених ст. ст. 203, 205, 235 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в повному обсязі суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач просив визнати недійсним шлюбний договір з підстав, які є взаємовиключаючими (помилка, обман, вплив тяжкої обставини, порушення вимог закону, удаваний правочин), при цьому не представив жодних належних та допустимих доказів на підтримання своїх позовних вимог.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що при укладенні спірного договору волевиявлення сторін не було вільним, оскільки дані твердження є голослівними і не підтвердженими доказами. При укладенні нотаріально посвідченого договору, державним нотаріусом було роз'яснено сторонам правові наслідки даного договору та встановлена їхня воля на укладення такого договору.

Такий договір був укладений сторонами під час перебування в шлюбі у відповідності до ч. 1 ст. 92 СК України.

Сторони в добровільному порядку, шляхом укладення шлюбного договору врегулювали свої майнові відносини поділивши майно в разі розлучення, незалежно від причин такого.

При укладенні шлюбного договору сторони в добровільному порядку мали повне право домовитися про непоширення на майно ст. 60 СК України і вважати кожне індивідуальне майно особистою приватною власністю кожного з них, що відповідно було зазначено в оспорюваному договорі.

До спірних правовідносин не може бути застосовано ч. 5 ст. 93 СК України, якою накладено заборону на передачу у власність (за шлюбним контрактом) одному із подружжя нерухомого майна, право на яке, підлягає державна реєстрація, оскільки в оспорюваному договорі титульні власники на майно не змінилися.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка була предметом поділу за шлюбним договором зареєстровано за ОСОБА_4 і залишилась в її власності.

Судом вірно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права та дотримано норм, передбачених ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і така задоволенню не підлягає.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 16 листопада 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: