Справа № 573/116/16-ц
Номер провадження 2/573/103/16
23 березня 2016 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:
головуючої судді Терещенко О. І.,
з участю секретаря Кислої Ю.М.,
У судовому засіданні представник Сумського медичного училища ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилась, причин свого неприбуття не повідомила, хоча належним чином була сповіщена про день, час і місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України.
Заслухавши представника позивача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 08 серпня 2011 року ОСОБА_1 наказом №123-у була зарахована на бюджетну форму навчання на місця з цільовим направленням за спеціальністю «Сестринська справа» до Сумського медичного училища - комунальний заклад Сумської обласної ради (а.с.14-16).
02 січня 2013 року між Сумським медичним училищем - комунальний заклад Сумської обласної ради та ОСОБА_1 була укладена типова угода №3, відповідно до умов якої остання зобовязувалася після закінчення вищого навчального закладу прибути до місця направлення і відпрацювати не менше трьох років (а.с. 17).
Відповідно до витягу із наказу №88-у від 27 червня 2014 року ОСОБА_1 присвоєна кваліфікація сестри медичної і виданий диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю "Сестринська справа"(а.с. 18-23).
Після закінчення навчання ОСОБА_1 було видано направлення на роботу, згідно якого вона направлялась для працевлаштування до КЗ Білопільської районної ради «Білопільська центральна районна лікарня" (а.с. 24).
Із довідки КЗ Білопільської районної ради "Білопільська ЦРЛ" від 16 грудня 2015 року вбачається, що відповідно до наказу №79-к від 31 липня 2014 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду сестри медичної палати терапевтичного відділення. Наказом №38-к від 26 травня 2015 року ОСОБА_1 з 01 червня 2015 року була звільнена за ст.38 КЗпП України, тобто за власним бажанням у звязку зі зміною місця проживання (а.с. 25-27).
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом було встановлено, що Типова угода про підготовку фахівців з вищою освітою укладена 02 січня 2013 року між позивачем та відповідачем на підставі додатку №1 до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №992 від 22 серпня 1996 року.
Пунктом 4 вищевказаного Порядку вказано, що керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням, укладають з ними угоду. Відповідно до п. 14 Порядку у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Пунктом 8 постанови Кабінету Міністрів України №992 від 22 серпня 1996 року «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», який втратив чинність на підставі постанови КМУ №216 від 15 квітня 2015 року, але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання із порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ст. 614 ЦК України).
Як передбачено ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», яка втратила чинність у зв'язку із набранням законної сили Законом України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року №1556-VІІ, однак була чинною на момент вступу відповідача на навчання до коледжу, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 56 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-III , діючого на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.
Пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом МОЗ України №367 від 25.12.97, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 р. за №246/2686 передбачено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов'язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п.п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Отже, аналіз наведених норм права діє підстави стверджувати, що передбачені сторонами у справі зобов'язання мали виконуватись ними належним чином відповідно до умов укладеної Типової угоди про підготовку фахівців з вищою освітою, тобто, після закінчення вищого навчального закладу за передбаченою у договорі спеціальністю випускник за здобутою кваліфікацією за кошти державного чи місцевого бюджетів направлявся на роботу за місцем призначення, де мав відпрацювати не менше трьох років.
Відповідач, укладаючи угоду з навчальним закладом, була ознайомлена з її умовами та відповідальністю за порушення зобов'язання, правовідносини які склались між сторонами є договірними, відповідач усвідомлювала наслідки укладення угоди про навчання, доказів протилежного суду не надано.
Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача також підлягають судові витрати в сумі 1378 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 610-611, ст.ст. 3, 4, 10, 60, 84, 88, 209, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд
Позов Сумського медичного коледжу - комунального закладу Сумської обласної ради задовольнити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем до Білопільського районного суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в розгляді справи, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його в тому ж порядку на протязі 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя