Справа № 172/1212/15-ц
Провадження № 2/172/17/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.01.2016 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді - Порох К.Г.

секретаря Голубенко Т.В.

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача - адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

Про стягнення не виплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв"язку з затримкою термінів її виплати та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом в обґрунтування якого вказав, що він з квітня 2010 року по вересень 2010 року працював у Фізичної особи підприємця - ОСОБА_3 на посаді водія без укладання трудового договору, за що останнього було притягнуто до кримінальної відповідальності та засуджено за ч.1 ст. 172 КК України.

Вироком Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15.04.2011 року встановлено, що він перебував у трудових відносинах з ФОП - ОСОБА_3 з квітня по вересень 2010 року включно.

Не зважаючи на існування вироку суду, яким підтверджено вину ОСОБА_3 у вчинені кримінального злочину що полягає у неукладення трудових договорів з працівниками, несплату страхових внесків та невиплату заробітної плати, відповідач і досі не бажає сплатити борг по заробітній платі , що змушує позивача звертатись до суду за судовим захистом порушених прав та інтересів.

Фактично відповідачем було сплачено заробіток за квітень та частину травня на загальну суму 4000 грн. Розрахунок заробітної плати, яку повинен був виплатити відповідач за період з червня по вересень 2010 року, позивач надати не може. Просить стягнути з відповідача заробітну плату, виходячи з законодавчо встановленого мінімального розміру : за червень - 884 грн, за липень- 888 грн, за серпень - 888 грн, за вересень -888 грн. а всього за червень вересень 2010 року - 3548 грн.

Крім того, в зв`язку із затримкою виплати заробітної плати відповідно до вимог ст.117КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати зарплати.

Посилаючись на п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 , вказує, що середньомісячна заробітна плата (крім випадків передбачених самою постановою) обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Позивач вказує, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки заробітної плати в сумі 54091грн. 20коп., виходячи з 28грн.65коп. за кожен день затримки виплати йому заробітної плати ( 888грн. X 2) / (31+30)= 28грн.65коп. за день, де - 1776грн. (888 грн. X 2) - заробітна плата за два останні місяці; 31 - кількість робочих днів у серпні 2010 року; 30 - кількість робочих днів у вересні 2010 року), починаючи з 01 жовтня 2010 року по 01 грудня 2015 року, тобто за 1888 день. (28грн. 65коп. X 1888 день = 54091грн. 20коп.)

У зв'язку із тим, що ФОП - ОСОБА_3 не виплачує йому заробітну плату з жовтня 2010 року і по цей час, вважає за потрібне просити суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати (індексацію) у розмірі 3402грн.49коп., які вираховуються множенням суми невиплаченої заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт для визначення суми компенсації за затримку заробітної плати: за червень - 884грн. X 0,968 = 855,71грн., за липень - 888грн. X 0,972 = 863,14 грн.; за серпень - 888грн. X 0,948 = 841,82грн.; за вересень - 888грн. X 0,948 = 841,82 грн., а всього 3402 грн.49 коп.

Позивач вказує, що порушення відповідачем його законних прав (невиплата тривалий час заробітної плати, не проведення розрахунку при звільненні, несплата страхових внесків, випрошування своїх зароблених коштів тощо) призвело до моральних страждань: він відчув відчай від того, що ошуканий, втратив нормальні життєві зв'язки, не мав можливості проводити платежі по побутових витратах, сплачувати комунальні послуги, відвідувати заклади для культурного та фізичного розвитку тощо, у зв'язку із чим весь цей час доводиться обмежуватись лише покупкою речей першої необхідності, що призводить до виникнення сварок в сім'ї.

Просив, на підставі ст. 237-1 КЗпП України, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги і просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали, зазначаючи, що позивач не мав позитивної репутації, як працівник. Були випадки появи його на роботі в нетверезому стані, або взагалі не з"являвся на роботу. Крім того, позивач не надав жодного належного доказу чи фактично встановленої обставини , яка підтверджує розмір заявленої в позові заробітної плати та факту її невиплати. Єдиним порушенням з боку відповідача було неофіційне працевлаштування осіб, за що він притягнутий до відповідальності. Дії позивача вони розцінюють як такі, що вчиняються з метою наживи. Позивач працював за гнучким графіком, тому заробітна плата виплачувалась за фактом відпрацювання, виконання роботи, подібно до договору підряду за замовленням.

Свідок ОСОБА_5, пояснив, що працює механіком у ПП ОСОБА_3, в травні - вересні 2010року у них на підприємстві працював водій ОСОБА_1, при відсутності замовлень на перевезеня, простої, водії виконували роботи по ремонту та техобслуговуванню автомобілів. Офіційно встановленої форми обліку роботи водіїв не було, він вів облік роботу за нарядами. Зазначені записи після закінчення звітного періоду не збереглися.

Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Відповідно до ст.З КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем фізичною особою -підприємцем ОСОБА_3.

Зазначений факт суд визнає, виходячи з положень ч.4 ст. 24КЗпП України, що регулює порядок укладення трудового договору в редакції, що діяла на час виникнення трудових правовідносин позивача та відповідача ( квітень 2010року), а саме, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

З пояснень сторін у справі відомо, що ОСОБА_1 виконував роботу водія автомобіля по перевезенню вантажів за замовленнями ПП ОСОБА_3, крім того вироком Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 15 квітня 2011року за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч.1ст.172 КК України, що набрав законної сили, встановлено, що ОСОБА_3 як фізична особа - підприємець відповідальний за дотримання трудового законодавства, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги ст.24, 24-1КЗпП України, трудові договори у встановлений законом строк з квітня по вересень 2010року з ОСОБА_1 не заключив, страхові платежі на загальнообов"язкове державне пенсійне страхування вказаних осіб в порушення вимог Закону України "Про обов"язкове державне пенсійне страхування"від 09 липня 2003року в Пенсійний Фонд України не відраховував, так як не відраховував і інші обов"язкові платежі, вчинив кримінальниий злочин - грубе порушення законодавства про працю. (а.с.10-13).

У відповідності з ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальні й справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин на позивача ОСОБА_1 поширюється дія норм законодавства про працю, зокрема, щодо оплати праці, вирішення трудових спорів, тощо.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем з приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України : «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушення строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427 .

Згідно ст. 115 КЗпП України - Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені, в статті 116 цього Кодексу.

Так, згідно статті 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення . Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач ОСОБА_1 працював водієм в ПП ОСОБА_3 з квітня по вересень 2010року включно. Позивач вказав, що за виконану роботу в квітні - травні 2010 року він отримав грошові кошти в сумі 4000гривень.

Відповідач не спростував твердження позивача про невиплату йому заробітної плати за час роботи водієм в ПП ОСОБА_3 за червень-вересень 2010року.

Сторони не надали суду об"єктивних даних про фактичний розмір заробітної плати позивача ОСОБА_1

За таких обставин суд керується положеннями ст.ст.1, 3, 10 Закону України "Про оплату праці" які визначають, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, роботодавців, які об'єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди, та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 53 Закону України «Про Державний бюджет на 2010 рік» встановлена мінімальна заробітна плата в наступних розмірах:

з 01 квітня - 884 грн.

з 01 липня - 888 грн.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача невиплачена заробітна плата за червень - вересень 2010року у загальній сумі 3546грн. ( червень - 884грн.+ липень - 888грн.+ серпень - 888грн.+ вересень 888грн.).

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв"язку з затримкою термінів її виплати суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

В положеннях ст.233 КЗпП України зазначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Позивач ОСОБА_1 з заявою про порушення права щодо невиплати йому належної заробітної плати відповідачем ОСОБА_3 звернувся до прокуратури Красногврдійського району м. Дніпропетровська 16 грудня 2010року.

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2011року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.172КК України - грубе порушення законодавства про працю та призначено покарання у вигляді штрафу.

Цивільний позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі залишено без розгляду, так як позовні вимоги не пов"язані з обвинуваченнями, пред"явленими ОСОБА_3, та роз"яснено право на звернення до суду з позовом в порядку цивільного судочинства (а.с.10-12).

Позивач ОСОБА_1приймав участь у розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_3та був присутнім в судовому засіданні 15квітня 2011року, тобто йому було відоме рішення щодо його вимог про відшкодування заборгованості по заробітній платі.

Проте позивач звернувся до суду лише після спливу понад 4 років після постановлення вироку щодо ОСОБА_3 та роз"яснення йому права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів про поважність пропуску строку звернення до суду, передбачених ст.233КЗпП України.

Виходячи з положень приписів ст.ст.10-11ЦПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності цивільного судочинства, якими передбачено рівні права сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення переконливості перед судом, доведенності обставин на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, розпорядження своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Враховуючи положення про загальні засади цивільного законодавства України, якими є справедливість, добросовісність та розумність, здійснення цивільних прав вільно, на власний розсуд в межах, що не допускають зловживання правом в інших формах, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв"язку з затримкою термінів її виплати.

ОСОБА_6 вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню згідно ст. 237-1 КЗпП України, так як недотримання відповідачем ОСОБА_3 вимог трудового законодавства щодо оформлення трудових відносин з позивачем та невиплати належної йому заробітної плати призвели останнього до моральних страждань, яких він зазнав в зв"язку з протиправною поведінкою відповідача - роботодавця, змусили ОСОБА_1 докладати додаткових зусиль для організації свого життя та захисту своїх прав та інтересів.

В порядку ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в сумі 1102,40грн..

На підставі викладеного та керуючись ст.3,4, 21-24, 115,116, 117, 233-234, 237-1, 238КЗпП України, ст.ст.3, 12,13, 15-16,23 ЦК України, ст. 3, 10, 11, 27,31,57-61, 88, 212-215 ЦПК України, -

У Х В А Л И В

ОСОБА_6 Миколайовича задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 3548 (три тисячі п"ятсот сорок вісім)гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 5000 (п"ять тисяч) гривень, в іншій частині позовних вимог відмовити за їх безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 в доход держави судовий збір в сумі - 1102,40грн.( одну тисячу сто дві гривні 40коп).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 21 січня 2016року.

Суддя: