Справа № 740/1852/16-ц Провадження № 22-ц/795/1599/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Бережняк В. Д. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника позивача адвоката ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, її представника адвоката ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 11 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 позику в розмірі 84 700 грн. та судовий збір в розмірі 847 грн., а всього 85 547 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 зводяться до того, що оскаржуване рішення суду є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

ОСОБА_6 зазначає, що в дійсності жодних коштів від ОСОБА_8 вона не отримувала, в реальності відбулася удавана подія. Вказує, що вона працювала продавцем у ОСОБА_8, яка їй нарахувала недостачу і під цим приводом примусила її скласти боргову розписку, хоча в дійсності нестачі на таку суму бути не могло.

Також ОСОБА_6 не погоджується з посиланням суду першої інстанції на положення ст. 1051 ЦК України. Зазначає, що свідок ОСОБА_9, яка була присутня при складанні розписки і ставила в ній свій підпис, пояснювала суду, що факт передачі грошей не бачила і вважає, що оскільки ОСОБА_10 працювала реалізатором товару у ОСОБА_8, а після переобліку ОСОБА_8 вимагала відшкодувати ніби-то виявлену нестачу, то боргова розписка є наслідком уявної нестачі. Також свідок ОСОБА_9 пояснювала суду, що передача грошових коштів не відбувалася і ОСОБА_8 примусила ОСОБА_6 скласти розписку про неіснуючу позику. ОСОБА_10 також вказує, що свідок ОСОБА_11 дав суду неправдиві свідчення, щоб догодити ОСОБА_8, з якою перебуває у дружніх стосунках.

Крім того, ОСОБА_10 зазначає, що розгляду справи по суті вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про порушення відносно ОСОБА_8 кримінальної справи за фактом шахрайських дій, які полягали в примушуванні її до складання розписки під впливом погрози, застосування психічного насилля, проте, на даний час висновок правоохоронних органів відсутній.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, її представника адвоката ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 08.11.2013 року ОСОБА_6 було складено розписку про те, що вона отримала в борг від ОСОБА_8 суму коштів в розмірі 84 700 грн., які зобовязалася повернути в строк 1 рік - до 08 листопада 2014 року (а.с.7-8). Проте, кошти нею повернуто не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 08 листопада 2013 року є належним доказом підтвердження факту укладення між сторонами договору позики, а ОСОБА_6 не надала доказів на підтвердження того, що гроші насправді не були нею одержані.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У той самий час за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Колегія суддів вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення правильно застосував положення статті 1051 ЦК України про те, що рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, та обґрунтовано не прийняв до увагу твердження відповідача про безгрошовість позики, оскільки ОСОБА_6 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, статей 229, 230, 231, 233 ЦК України та роз'яснень, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що розписка була написана внаслідок неправомірних дій, під впливом тяжких обставин, обману, насильства, погроз, а відповідно до вимог статей 1046, 1047 ЦК України письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, суд на підставі встановлених обставин справи та з урахуванням вказаних вимог закону дійшов обґрунтованого висновку, що несплачена сума позики підлягає стягненню з позичальника, а доводи відповідачів про безгрошовість позики не заслуговують на увагу як необґрунтовані.

Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: