Номер провадження: 22-ц/785/4709/16
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні власністю та виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012р. ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом та після неодноразових уточнень остаточно просив зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні його права власності на АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, (т.1 а/с. 165).

Позивач позов обґрунтовував тим, що він є власником зазначеної квартири. Деякий час він мешкав разом з ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 але фактично до початку січня 2002р. вони припинили фактичні шлюбні відносини і ОСОБА_4 виїхала з зазначеної квартири та вселилась до АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 22.02.1999р., яке рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.06.2008р. у справі № 22ц-1131/08 визнано недійсним.

Таким чином, станом на день вселення ОСОБА_4 до спірної квартири, а саме на 30.01.2002р. він та ОСОБА_4 вже припинили фактичні шлюбні відносини. Він також не давав згоди на її вселення до квартири і тому вона не є членом його сім'ї.

Зазначає, що ОСОБА_4 30.01.2002р. самоправно зайняла кв. АДРЕСА_1

Мати ОСОБА_4 - ОСОБА_2 вселилась та була зареєстрована у зазначеній квартирі 11.02.2005р., проте це було здійснено також без його згоди.

Його та ОСОБА_4 неповнолітній син - ОСОБА_6 зареєстрований весь час з батьком за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2

Станом на теперішній час АДРЕСА_1 не звільнено, відповідачі не виходять з ним на контакт, відмовляються відчиняти двері, не допускають його до належного йому майна, створюють перешкоди у користуванні квартирою, тому позивач просив задовольнити його вимоги.

Рішення суду ухвалено у відсутності сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.02.2016р. позов задоволено: зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні власністю - АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою суду від 28.04.2016р. заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишені без задоволення.

У апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просять скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивач, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційні скарги відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи скарг й заперечення проти них, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню враховуючи наступне.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру: оскільки власником цієї квартири є ОСОБА_5; відповідачки вселились у спірну квартиру без дозволу власника і не як члени його сім'ї, а на підставі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_4, яке відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області у справі №22ц-1131/08, що набрало законної сили 25.06.2008р., визнано недійсним; що договір найму житлового приміщення між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_2 ніколи не укладався; що іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням між ними укладено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області (справа № 22ц-1131/08), що набрало законної сили 25.06.2008р. встановлено, що ОСОБА_5 з 1996р. по 2002р. проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа №2-928/10) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у вихованні дитини встановлено, що з 1996 р.у по 2002р. позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з останньою (т. 1 а.с. 6-14, 210-214).

Факт спільного проживання сторін у період з 1996р. до січня 2002р. суд визнав доведеним і на підставі інших доказів, що наведені у рішенні суду.

Відповідно до ст. 6 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистим правом громадян.

До фактичних відносин, які склались між позивачем та ОСОБА_4 та які тривали з 1996р. по 2002р. неможливо застосовувати поняття шлюб, сім'я, або член сім'ї за відсутності факту реєстрації шлюбу між сторонами.

Позивач заперечив, а відповідачки не надали суду доказів, які б підтверджували факт проживання позивача у спірній квартирі АДРЕСА_1

В матеріалах справи містяться довідки з місця проживання, які доводять факт реєстрації місця проживання ОСОБА_5 з 03.01.1992р. до 04.05.2011р. за адресою: АДРЕСА_2 а з 18.05.2011р. по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3

Таку ж правову позицію підтримав і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначивши в ухвалі від 04.09.2013р., що відповідно до форми № 3 від 14.08.2012р. в АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_4 - колишня цивільна дружина з 30.01.2002р. та ОСОБА_2 - мати колишньої цивільної дружини з 11.02.2005р.

З матеріалів справи убачається (довідка з ОСББ «СІМЕКС»), що 30.01.2002р. ОСОБА_4 зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1. Вона неодноразово зазначала, що вселилась у спірну квартиру, оскільки на той час була її власником, а за її згодою 11.02.2005р. до неї вселилась її мати - ОСОБА_2, яка також зареєструвала своє місце проживання за цією адресою, що підтверджується довідкою з місця проживання (т.1, а.с. 158).

Рішенням апеляційного суду Одеської області 25.06.2008р. та ухвалою цього ж суду від 02.07.2008р. про виправлення описки: визнано недійсним договір-зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла у АДРЕСА_1 від 4.09.1998р., укладений між ОСОБА_4 і ТОВ "Сімекс"; визнано недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 22.02.1999р. на АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_4; визнано право власності на цю квартиру за ОСОБА_5, ( т. 1, а.с. 6-14).

Ухвалою судді Верховного Суду України від 28.07.2008р. відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 15.09.2008р. відмовлено у відкритті касаційного провадження в справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду від 25.06.2008р. (т. 1, а.с. 19-20).

Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2012р. (а.с. 16-18 т. 1) рішення апеляційного суду Одеської області від 25.06.2008р., ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02.07.2008р. та ухвалу судді Верховного Суду України від 15.09.2008р., залишено без змін, (т. 1, а.с. 16-18).

Відповідачі неодноразово наголошували, що недійсним свідоцтво про право власності стало з моменту набрання судовим рішенням законної сили (25.06.2008р.), що значно пізніше за дату вселення їх до квартири, а тому вселення відбувалось на законних підставах.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для вирішення справи важливу роль відіграє не момент визнання недійсним свідоцтва про право власності, а той факт, що правочин - договір зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4.09.1998р., був визнаний недійсним з моменту його вчинення, а саме на підставі цього договору - зобов'язання видавалось свідоцтво про право власності.

Суд визнав, що моментом недійсності договору зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4.09.1998р. відповідно до правил ст. 236 ЦК України є момент його вчинення. Тобто, договір зобов'язання №11-Б про пайову участь у будівництві житла від 4.09.1998р., на підставі якого видавалось свідоцтво про право власності, визнано судом недійсним саме з моменту його укладення, тобто з 04.09.1998р.

Тому, вселитись в спірну квартиру як власник ОСОБА_4 права не мала, і суд критично ставиться до доказу у вигляді довідки з ОСББ «СІМЕКС», адже таким документом неможливо підтвердити або спростувати наявність та правильність підстав виникнення права власності, (т. 1, а.с. 158).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 19.09.2012р. у справі № 6-18051св12, у ч. 16 мотивувальної частини також вказав: «Отже, питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними)».

Суд касаційної інстанції зазначив, що внаслідок визнання договору, ордеру, свідоцтва недійсними, з врахуванням моменту недійсності свідоцтва, безумовно може ставитись питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України, як і було зроблено позивачем.

Суд дав критичну оцінку твердженням ОСОБА_4 про те, що на теперішній час разом з нею мешкає неповнолітня дитина - ОСОБА_6, і що фактично позивач бажає виселити не тільки її, а і їх сина, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_4 надала до суду рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-928/10, яким встановлено спосіб та порядок участі ОСОБА_5 у вихованні дитини, та в описовій частині якого зазначено, що після припинення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільного проживання їх неповнолітня дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Також ОСОБА_4 було надано до суду довідку ОСББ «СІМЕКС» від 16.08.2012р., відповідно до якої їх син мешкає разом з матір'ю ОСОБА_4, (т.1, а.с. 54, 134-138).

В свою чергу представником позивача було надано до суду нотаріально посвідчену заяву від 19.10.2012р., відповідно до якої ОСОБА_6 підтвердив факт свого проживання з 23.09.2012р. з батьком - ОСОБА_5 (а.с. 61 т.1) та довідку з місця проживання, відповідно до якої ОСОБА_6 зареєстрований разом з батьком за адресою: АДРЕСА_3, (т.1, а.с. 60-61).

Твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_7 не мешкають за вказаною адресою, а в іншій квартирі, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки це не підтверджено жодним доказом і взагалі не має відношення до предмету спору та не підлягає доказуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Суд першої інстанції правильно визнав, що на час розгляду справи судом ОСОБА_6 досяг чотирнадцяти років і відповідно до приписів чинного законодавство самостійно має право обирати місце свого проживання.

Більш того, в суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що він не порушує питання про виселення сина зі спірної квартири.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї.

Відповідно до ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права на користування та розпорядження майном.

На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач є власником спірної квартири, яку відповідачі самоправно зайняли та безпідставно нею користуються, тому підлягають виселенню без надання іншого житла.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належним чином були сповіщенні про час та місце розгляду справи на 15.02.2016р. о 14 год. 30 хв., (т.2, а.с. 116-125).

Доводи апеляційних скарг цих висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, колегія суддів їх відхиляє.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні карги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік