АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 18 листопада 2005 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKMWAK04520013, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 53.825 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00% на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2012 року.

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 18 листопада 2005 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №MKMWAK04520013/1.

З тією ж метою, 20 жовтня 2010 року між банком та ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167.

Зазначали, що банк умови кредитного договору від 18 листопада 2005 року виконав у повному обсязі.

Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору відповідач ОСОБА_2 у повному обсязі не виконує свої зобовязання по поверненню кредиту, не здійснює чергові погашення, чим порушує взяті на себе зобовязання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 15 квітня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 181.888 грн.43 коп. з яких: 33.886 грн.78 коп. заборгованість за кредитом; 76.987 грн.69коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6.945грн.75коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 64.068 грн.21 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, а тому просили стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 171.888 грн.43 коп., а решту заборгованості у розмірі 10.000 грн. стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ПАТ «А-Банк».

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2015 року в частині позовних вимог до ПАТ «А-Банк» скасоване та провадження по справі в цій частині закрите. В решті рішення суду залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасоване, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 18 листопада 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKMWAK04520013, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 53.825 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 15,00% на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 16 листопада 2012 року.

Частиною 1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Банк виконав умови кредитного договору надавши грошові кошти.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, 18 листопада 2005 року між банком та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки №MKMWAK04520013/1.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Свої зобовязання за кредитним договором відповідач ОСОБА_2 виконував неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, яка відповідно до розрахунку позивача станом на 15 квітня 2013 року становила 181.888 грн.43 коп. з яких: 33.886 грн.78 коп. заборгованість за кредитом; 76.987грн.69коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6.945 грн.75 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 64.068 грн.21 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги необґрунтовані у звязку з тим, що не надано доказів реалізації заставного автомобіля, збільшено проценту ставку а докази які містяться в матеріалах справи є суперечливим.

Колегія суддів у повній мірі не погоджується з таким висновком суду оскільки він не відповідає вимогам матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої.

Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання (ст.ст.530,631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст.1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що умовами кредитного договору сторонами було визначено, що позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 984 грн.71 коп.

З деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник періодично здійснював погашення кредитної заборгованості, здійснивши 08 грудня 2009 року останній платіж.

Пунктом 1.3 кредитного договору сторонами було передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає застава автомобіля ЗАЗ DAEWGO.

На підставі цього, позичальник 17 липня 2012 року надав довіреність ПАТ КБ «ПриватБанк» на заставний автомобіль для його реалізації з метою погашення допущеної ним заборгованості (а.с.75).

16 листопада 2012 року автомобіль було реалізовано, а суму від його реалізації у загальному розмірі 26.730 грн. 16 листопада 2012 року було направлено на погашення заборгованості, а саме: 2.340 грн. на погашення штрафу, 10.528 грн.25 коп. на погашення заборгованості з пені та 13.365 грн. на погашення заборгованості по тілу кредиту.

З деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що від загальної суми виниклої заборгованості віднято суму, яку було погашено за рахунок реалізації автомобіля (а.с.163-182).

За таких обставин та враховуючи викладене вище, судова колегія приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 181.888 грн.43 коп. з яких: 33.886 грн.78 коп. заборгованість за кредитом; 76.987 грн. 69 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 6.945 грн.75 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом; 64.068 грн.21 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором є обґрунтованою. Втім, стягнути її вважає за можливе лише частково та тільки з позичальника ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.553 та ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й повязаний із боржником певними зобовязальними відносинами, є самостійним субєктом у відносинах із кредитором.

Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Частиною 1 ст.251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251, ч.2 ст.252 ЦК України).

Із договору поруки №MKMWAK04520013/1 від 18 листопада 2005 року, укладеного між банком та відповідачем ОСОБА_3, убачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст.252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 1.1 кредитної договору від 18 листопада 2005 року, зокрема, встановлено, що повернення отриманого кредиту здійснюється щомісячно у сумі 984 грн.71 коп. Періодом сплати вважати період з 25 по 30 число кожного місяця.

Оскільки останній платіж за кредитним договором відповідачем ОСОБА_2 було здійснено 08 грудня 2009 року, то право у банку для звернення з відповідною вимогою до поручителя виникло з січня 2010 року, в той час коли з позовом до суду банк звернувся лише 05 серпня 2013 року, а будь-яких письмових вимог банк поручителю не надсилав.

Таким чином позивач звернувся до суду вже після спливу шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року №6-3цс13, від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14 та від 08 жовтня 2014 року № 6-128цс14.

Оскільки викладена правова позиція прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах то вона підлягає застосування у вищевикладеній ситуації (ст.360-7 ЦПК України).

На підставі цього колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог банку до поручителя ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У п.27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2013 року №5, зокрема, роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054,1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року №6-100цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Зважаючи на те, що пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за спірним договором, згідно деталізованого розрахунку позивача, складає 64.068 грн.21 коп., тобто розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, який складає 33.886 грн.78 коп., колегія дійшла висновку, що нарахований банком станом на 15 квітня 2013 року розмір пені повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру, який у даному випадку становить 32.034 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2015 року в частині позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути судові витрати на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 2.728 грн.32 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2015 року в частині відмови в позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати і в цій частині ухвалити нове рішенням, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №MKMWAK04520013 від 18 листопада 2005 року станом на 15 квітня 2013 року у загальному розмірі 149.854 грн.22 коп. та складається з заборгованості за кредитом у розмірі 33.886 грн.78 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 76.987 грн.69 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 6.945 грн.75 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором у розмірі 32.034 грн.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 2.728 грн.32 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_4