Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1051/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Лещенко О. В.
Доповідач Бубличенко В. П.
УХВАЛА

Іменем України

18.05.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - Бубличенко В.П.

суддів - Кривохижі В.І., Мурашка С.І.

за участі секретаря - Напрюшкіної О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - відділ Держгеокадастру у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Реєстраційна служба Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області про визнання договору оренди недійсним та скасування його державної реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року і

в с т а н о в и л а :

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року у задоволенні зазначеного позову відмовлено у зв'язку із спливом позовної давності .

У апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та неналежну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач рішення суду не оскаржив.

Про час і місце розгляду справи треті особи повідомлені у встановленому статтею 76 ЦПК України порядку, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм поштових відправлень із судовими повістками. Їх представники в судове засідання не з'явилися, причину неявки не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, тому колегія суддів вирішила розглядати справу у відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу відповідача та його представника, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що передбачених законом підстав для його скасування немає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 2,9569 га, яка розташована на території Кам'янської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 22 квітня 2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 00154 (а.с.13).

З копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 вбачається, що державна реєстрація належної позивачці земельної ділянки була проведена 22 квітня 2011 року (а.с.5).

Враховуючи наведене а також положення ст.125 Земельного кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» від 5 березня 2009 року № 1066-VI, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов правильного висновку, що позивачка набула право власності на земельну ділянку 22 квітня 2011 року.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України висловила правову позицію у справі № 6-162ц13 від 19 лютого 2014 року, в якій зазначила, що за змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотної умови, застосуванню підлягає стаття 15 даного Закону в редакції, чинній на момент укладення договору оренди, а не в момент його державної реєстрації.

Враховуючи зазначену правову позицію суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оспорюваний договір оренди було укладено сторонами до виникнення у позивачки права власності на земельну ділянку.

Частиною першою ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на день укладення договору оренди, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на день укладення договору оренди, орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або

уповноважені ними особи.

З наведеного вбачається, що укладення договору оренди позивачкою, яка на час його підписання ще не набула права власності на земельну ділянку, суперечить вимогам закону, що відповідно до ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним.

Разом з тим, суд визнав такими, що не ґрунтуються на доказах, доводи позивачки щодо відсутності її волевиявлення на укладення договору строком на 10 років, введення її в оману відповідачем щодо строку дії договору оренди та розміру орендної, відсутності в договорі оренди землі на момент його підписання позивачкою істотних умов.

Інші доводи позивачки, зокрема, щодо відсутності у договорі оренди землі таких істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», як кадастровий номер, сума орендної плати у гривні; порядок внесення оренди та відповідальність за її несплату; умови передачі земельної ділянки орендарю; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки; розмір пені за невнесення орендної плати у встановлені строки; не визначено чи підлягає страхуванню на весь період часу дії договору земельна ділянка та на яку зі сторін договору покладається обов'язок здійснювати страхування земельної ділянки, суд визнав доведеними.

Встановивши наявність передбачених законом підстав для визнання договору оренди недійсним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки були пред'явлені після спливу позовної давності.

До ухвалення судом рішення представником відповідача ОСОБА_5 подано заяву про застосування позовної давності (а.с.113).

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено

стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позивачкою не надано доказів того, що строк для звернення з позовом пропущено з поважної причини.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг позовної давності почався з дня укладення оспорюваного договору оренди і закінчився 18 квітня 2014 року, тоді як позов пред'явлено 23 листопада 2015 року після спливу позовної давності.

Доводи позивачки про те, що під час підписання нею договору в ньому не було зазначено строк оренди, тому до отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 03 серпня 2015 року вона вважала, що договір укладено строком на три роки, не ґрунтуються на доказах і спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які пояснили, що в їх присутності в приміщенні Новомиргородської філії Центральної районної аптеки №35 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 18 квітня 2011 року було підписано договір оренди землі, основні положення якого перед підписанням (сторони, предмет та об'єкт договору, строк його дії, розмір орендної плати, та інші) було прочитано вголос ОСОБА_3 та підписано власноручно позивачкою і відповідачем.

У апеляційній скарзі представник позивачки, ОСОБА_4, посилається на те, що зазначені свідки були допитані судом з порушенням вимог ст.131, 136 ЦПК України щодо порядку подання доказів та допиту свідків. Зокрема, представник позивачки зазначає, що клопотання про допит свідків було подано відповідачем у його (представника позивачки) відсутності, тому він був позбавлений можливості задавати свідкам запитання.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 10 березня 2016 року, яке розпочалося о 14 год. 19 хв., представник позивачки ОСОБА_4 о 14 год. 43 хв. заявив клопотання з проханням розглядати справу без його участі, позов підтримав, проти ухвалення рішення в цей день не заперечував (а.с.115). В цьому ж судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 о 14 год. 48 хв. заявив клопотання про виклик свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були допитані у встановленому статтею 180 ЦПК України порядку (а.с.114,116).

Відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Та обставина, що клопотання про допит свідків було заявлено представником відповідача під час розгляду справи, не призвело до ухвалення судом неправильного рішення, а тому не є підставою для його скасування.

Крім того, вирішуючи питання щодо часу набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, суд помилково зазначив у рішенні, що доказів отримання нею земельної ділянки у спадщину немає, оскільки такі докази не були надані позивачкою та її представником суду першої інстанції. Але апеляційному суду представник позивачки ОСОБА_4 надав ксерокопію розпорядження голови Новомиргородської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 572-р від 15 жовтня 2010 року, з якого вбачається, що земельна ділянка була передана позивачці у власність як власникові сертифікату на земельну частку (пай), отриманого в порядку спадкування.

Оскільки підстави набуття позивачкою права власності на земельну ділянку не мають вирішального значення для розгляду цієї справи, вказані обставини не вплинули на правильність ухваленого судом рішення.

Рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам закону, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.П. Бубличенко

Судді В.І.Кривохижа

С.І.Мурашко