Справа № 285/150/16-ц
провадження № 2/0285/442/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.06.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Помогаєва А.В., при секретарі - Сарган О.А., за участі представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 міської ради - ОСОБА_4М, третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Новоград-Волинської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_7 державного майна України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_5, про визнання приватизації незаконною, скасування свідоцтва про право власності на житло,

ВСТАНОВИВ:

25.01.2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом про визнання приватизації квартири незаконною, скасування свідоцтва про право власності на житло.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 09.06.1997 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (після перейменування та зміни нумерації - вул. Соборності, 4) в м. Новоград-Волинський, власниками якої зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_8 В період з 04.03.1992 року позивач постійно проживала в зазначеній квартирі як член сімї ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і вважала себе співвласником квартири. Однак, після смерті ОСОБА_8, 23.07.2015 р., позивач дізналась про порушення її права на приватизацію квартири. Вважає причини пропуску позовної давності поважними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що позивач постійно проживала у спірній квартирі з 1992 року, що підтверджується додатком до ордеру та копією картки поквартирного обліку. У звязку з втратою паспорту, позивач отримала новий, який містить відмітку про її реєстрацію у спірній квартирі лише з 02.09.2005 року. ОСОБА_8 неї у квартирі проживала її неповнолітня дочка, брат, мати, та вітчим. У 1997 році квартира була приватизована. У свідоцтві про право власності власниками зазначено дві особи ОСОБА_2 (мати) та ОСОБА_8 (вітчим). Таким чином, право позивача на участь у приватизації було порушено.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнала. Пояснила, що оформленням приватизації у 1997 році займався її чоловік ОСОБА_8, який помер 23.07.2015 року. ОСОБА_6 є її дочкою від першого шлюбу, яка постійно з 1992 року проживає разом з нею в квартирі № 30 по вул. К. Маркса, б. № 6 в м. Новоград-Волинський. Разом з ними також з 1992 року від народження проживає її внучка ОСОБА_9, - дочка ОСОБА_6 ОСОБА_8 того, на час приватизації у зазначеній квартирі був зареєстрований та проживав її син ОСОБА_10, - брат ОСОБА_6, який на теперішній час помер. Оскільки всі питання, повязані з квартирою вирішував чоловік ОСОБА_8, інші члени сімї не використовували свідоцтво про приватизацію і виявили його лише після похорон ОСОБА_8, в серпні 2015 року. Обставини оформлення приватизації та причини не включення інших членів сімї до кола власників квартири, відповідачу не відомі.

Представник Новоград-Волинської міської ради в судовому засіданні пояснила, що спірне свідоцтво про право власності оформлено у 1997 році Представництвом фонду державного майна в м. Новоград-Волинський, яке на теперішній час ліквідовано. Архів документів з приватизації жилого фонду було передано міській раді, але повноважень правонаступника після ліквідації цього органу міська рада не має. При вирішенні спору міська рада покладається на розсуд суду.

Представник ОСОБА_7 державного майна України в судове засідання повторно не зявився. Надали письмові пояснення, в яких зазначили, що відповідно до п. 1 Положення про представництво ОСОБА_7 державного майна України у районі, місті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року №412, яке діяло на момент видачі свідоцтва про право власності, представництво ОСОБА_7 державного майна України у районі, місті є державним органом, який створюється регіональним відділенням ОСОБА_7 державного майна. Представництво в межах повноважень, визначених ОСОБА_7 державного майна здійснювало державну політику в сфері приватизації майна, що перебувало у загальнодержавній власності, у комунальній власності району і міста. Згідно п. 11 Положення передбачено, що представництво є юридичною особою. Разом з тим, повідомили, що представництво ОСОБА_7 державного майна України в м. Новограді-Волинському було ліквідовано, та згідно з Актом передачі майна та справ Представництва від 20.041998 року всі матеріали передані до міськвиконкому Новоград-Волинської міської ради, в особі ОСОБА_11 керуючого справами. Також повідомили, що наказом ОСОБА_7 державного майна України було доручено вжити заходів щодо скасування всіх виданих свідоцтв про власність. Будь-яких порушень прав та інтересів позивача ОСОБА_7 не вбачають (а.с. 98-105)

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Пояснила, що вона є дочкою ОСОБА_2 та спадкоємцем його частки у праві власності на вищезазначену квартиру. Позовні вимоги вважає безпідставними, оскілки позивач не була зареєстрована у квартирі на час приватизації, отже не мала права на участь у приватизації. ОСОБА_2 того, посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності.

В судовому засіданні допитані свідки: ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які підтвердили, що ОСОБА_6 з 1992 року постійно проживала у квартирі за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. К. Маркса, б. № 6, кв. №30. Разом з нею проживала дочка ОСОБА_15, мати ОСОБА_2, брат ОСОБА_10, вітчим ОСОБА_8

Суд, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.06.1997 року, яке видане Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, ОСОБА_8 (а.с.11)

Свідоцтво видано на підставі Наказу Представництва ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський від 09.06.1997 року №36 (а.с. 32).

Правовстановлюючий документ містить штамп КП «Новоград-Волинське МБТІ» про зміну адреси на «м. Новоград-Волинський, вул. Соборності, б. 6, кв. 30» на підставі рішення Новоград-Волинської міської ради №236 від 22.11.2007 року.

Згідно копії поквартирної картки на квартиру № 30 по вул. К. Маркса (Соборності № 4), ОСОБА_6 була прописана з 12.09.1989 р. по 29.08.1991 р., з 04.03.1992 р. по 12.06.2004 р. та з 02.09.2005 року по теперішній час.

За клопотанням представника третьої особи суд витребував у ОСББ «Перспектива» оригінал зазначеної картки, але такий документ надано не було. Разом з тим, ОСББ «Перспектива» письмово повідомило суд про наявність записів у витребуваній картці, які не відповідають дійсності, а саме записів про реєстрацію проживання ОСОБА_6 станом на момент приватизації.

На запит суду про місце реєстрації ОСОБА_6 Новоград-Волинський РС УДМСУ в Житомирській області повідомив, що позивач зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02.09.2005 року. Інформація щодо місця реєстрації даної особи у 1997 році, відсутня (а.с. 97)

Згідно довідки Управління житлово-комунального господарства, енергозбереження та комунальної власності міської ради від 25.03.2016 року №148 підтверджується, що ОСОБА_6 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 04.03.1992 року по даний час і своє право на приватизацію відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не використала (а.с. 64)

Той факт, що позивач не використала право на приватизацію житла за рахунок державного жилого фонду також підтверджується довідкою ПАТ «Державний ощадний банк» від 22.03.2016 року (а.с. 112) та паспортом позивача.

З копії контрольного талону до ордеру №5781 від 08.02.1983 року квартира за адресою АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_2 та членам її сімї: ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_6 (а.с. 37, 38)

Аналогічна інформація зазначена у корінці до ордера (а.с. 65).

Поясненнями відповідача ОСОБА_2 та показами свідків підтверджується факт постійного проживання позивача у спірній квартирі. Будь-яких доказів на його спростування третьою особою не надано.

У матеріалах справи також наявні докази на підтвердження факту проживання у спірній квартирі на час приватизації неповнолітньої дочки позивача (а.с. 42,44, 46)

Серед наданих міською радою копії документів про приватизацію спірної квартири відсутня письмова відмова ОСОБА_6 від участі у приватизації.

Згідно ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житла належить громадянам, які постійно проживають в цих квартирах (будинках).

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації на підставі заяви громадянина приймають рішення про приватизацію, згідно з яким житло передається у приватну власність. Така передача житла у власність громадян оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації та не потребує нотаріального посвідчення. Передача займаних квартир у власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в даній квартирі (будинку).

Згідно із ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда і інше.

Таким чином, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.01.2013 року у справі №6-125цс12 за наслідками перегляду справ з підстав неоднакового застосування законодавства судом касаційної інстанції при розгляді подібних спорів. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обовязковим для судів України.

Отже, приватизація квартири № 30, яка знаходиться за адресою по вул. К. Маркса, 6 в м. Новоград-Волинський, вчинена з порушенням прав позивача та інших членів сімї.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК)

Позивач звернулась до суду 25.01.2016 року та посилається на те, що дізналась про факт приватизації спірної квартири лише у серпні 2015 року, - після смерті ОСОБА_8 Судом встановлено, що вона не брала участь у приватизації, а доказів на підтвердження її повідомлення про такий факт до січня 2013 року (за межами строку позовної давності) сторонами не надано.

Таким чином, відсутні достатні підстави для висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки ОСОБА_8 або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Спірне свідоцтво та наказ про приватизацію видани Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський, яке на теперішній час ліквідовано.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ОСОБА_7 державного майна України», ОСОБА_7 державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

Оскільки суду не надано доказів про особу, яка є правонаступником ліквідованого Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 державного майна України, як орган, до сфери управління якого належало ліквідоване Представництво, а також компетенція якого поширюється на спірні правовідносини, є належним відповідачем у даній справі, а позовні вимоги є належним способом захисту прав позивача..

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 Державного майна України про визнання приватизації квартири незаконною, скасування наказу про приватизацію, який виданий Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський 09.06.1997 р. за № 36, в частині приватизації квартири АДРЕСА_4 (Соборності, 4) в м. Новоград-Волинський та визнати свідоцтво про право власності недійсним.

Разом з тим, Новоград-Волинська міська рада не є правонаступником ліквідованого Представництва ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський, не має будь-якого відношення до приватизації спірної квартири та оформлення свідоцтва, прав позивача не порушила, отже не є належним відповідачем у даній справі.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимог до Новоград-Волинської міської ради.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 174, 208, 209, 212, 213, 215, 224, 225 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати приватизацію квартири АДРЕСА_5 (після перейменування та зміни нумерації - вул. Соборності, б. № 4) в м. Новоград-Волинський - незаконною.

Скасувати наказ про приватизацію, який виданий Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський 09.06.1997 р. за № 36, в частині приватизації квартири АДРЕСА_4 (Соборності, 4) в м. Новоград-Волинський.

Визнати свідоцтво на право власності, яке видане Представництвом ОСОБА_7 державного майна України в м. Новоград-Волинський 09.06.1997 р. - недійсним.

У задоволенні позовних вимог до Новоград-Волинської міської ради - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.06.2016 року.

Головуючий: А.В. Помогаєв