АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2252/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44 Кіхтенко Н. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоФетісової Т. Л.
суддівЗахарової А. Ф., Качана О. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_7, Стеблівська селищна рада, про виселення,

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом, яким, з урахуванням послідуючих уточнень, просило виселити відповідача ОСОБА_6, який зареєстрований та/або проживає у житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1.

В обґрунтування вказано на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 08.06.2007 укладено кредитний договір НОМЕР_1, згідно п.7.1. якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 111250, 00 грн. строком до 08.06.2017, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який ОСОБА_7 отримала у спадщину.

19.11.2010 судом у зв'язку із невиконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору ухвалено рішення про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки. Враховуючи те, що продажу будинку може перешкоджати реєстрація в ньому відповідача, який добровільно виписуватися не бажає, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.08.2016 у задоволення позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин справи, які суд вважав доведеними та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування вказує на те, що норми ст.109 ЖК УРСР про необхідність надання особі, яку виселяють, іншого житлового приміщення не перешкоджають її виселенню. При цьому відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення особи з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки та на яке звернуто стягнення. Суд не перевірив наявність вільних приміщень у фондах житла для тимчасового проживання. Стаття 109 ЖК УРСР покладає на суд обов'язок зазначити у рішенні про виселення інше житлове приміщення, яке має бути надане особі, яку виселяють, та не покладає такий обов'язок на позивача. Суд не з'ясував до чиєї компетенції відноситься вирішення питання про надання іншого житлового приміщення особі, яку виселяють. Не може бути перешкод у захисті прав позивача у разі неможливості дотримання судом вимог, встановлених для суду і не встановлених для позивача. Позивач, як іпотекодержатель, належним чином дотримався процедури виселення відповідача, що свідчить про необхідність задоволення позовних вимог у справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в аспекті положень ч.2 ст.109 ЖК УРСР в даній справі відповідач може бути виселений лише з наданням іншого житлового приміщення, однак, оскільки вільного житла не має, виселення відповідача не може мати місця.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що між позивачем та ОСОБА_7 08.06.2007 укладено кредитний договір НОМЕР_1, згідно п.7.1 якого позивач зобов'язався надати ОСОБА_7 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 111250, 00 грн. строком до 08.06.2017, а ОСОБА_7 зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки НОМЕР_1, згідно п.35.3 якого ОСОБА_7 надала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 74,50 кв.м, житловою площею 48,70 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та в якому, крім неї, також зареєстрований відповідач ОСОБА_6.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.11.2010 у справі № 2-730/10 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_7, ОСОБА_6, про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності і наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та відмовлено у виселенні як ОСОБА_7 так і ОСОБА_6, як чоловіка ОСОБА_7, з даного будинку у зв'язку з відсутністю житла у яке б вони могли бути виселені, так як належне ОСОБА_7 житло придбане не за кредитні кошти.

Це рішення суду набрало законної сили 29.11.2010.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 27.01.2015 частково задоволено позов ПАТ КБ « ПриватБанк» до ОСОБА_7 про виселення її та інших осіб з вказаного будинку і виселено відповідача ОСОБА_7 з вказаного будинку, а у іншій частині позовних вимог відмовлено, так як банком у позові не було зазначено другим відповідачем ОСОБА_6

Позивач, вважаючи, що на даний час змінилися обставини і вже наявне житло, у яке б можна було виселити відповідача, а такі дані може витребувати лише суд, подав даний позов про виселення ОСОБА_6

Згідно наданої довідки Стеблівської селищної ради від 29.04.2016 №552 у вказаному будинку зареєстровані, але не проживають ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відповідно до положень ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що й має місце у даній справі.

Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення; згідно ч.1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. Так нею встановлено, зокрема, те що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

18.01.2016 позивачем на ім'я ОСОБА_7 направлений лист-вимога про виселення всіх зареєстрованих та/або проживаючих у спірному будинку осіб , однак до цього часу вимоги банку в добровільному порядку не виконані.

Згідно ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

В судовому засіданні встановлено, що предмет іпотеки належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 07.06.2007 за реєстровим 2-830 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.06.2007 НОМЕР_2).

Тобто, предмет іпотеки, на який звернуто стягнення, був придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого вказаною іпотекою, а отже виселення відповідача із предмета іпотеки має відбуватись з наданням йому іншого постійного житла в межах території смт.Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Як вірно посилається суд першої інстанції, у своєму правовому висновку, висловленому в постанові №6-1630цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для суду, Верховний Суд України вказав, що відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Тобто, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при обставинах, встановлених судом у даному рішенні.

У вказаній постанові зазначено, що як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення та вказано, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР. Тобто, виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст. 109 ЖК УРСР) і згідно положення ч.2 ст. 109 ЖК УРСР таке постійне житло обов'язково вказується в рішенні суду.

Аналогічний правовий висновок наявний і в постанові ВСУ №6-1892цс15 та постанові ВСУ №6-447цс15.

У даній справі Стеблівською селищною радою (на території якої знаходить житлове приміщення про виселення з якого позивач ставить питання) надано суду інформацію, що у комунальній власності селищної ради немає житлових будівель, які могли б бути надані у постійне користування особі, яку виселяють із будинку, що знаходиться по вул. Росьовій (Чапаєва), 22, у смт.Стеблів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

Отже здійснити виселення відповідача із житлового приміщення, яке не придбано за рахунок кредитних коштів, та на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, із наданням особі, яку виселяють, іншого житлового приміщення у даному випадку неможливо у зв'язку з відсутністю житла у яке відповідач може вселитися.

Таким чином висновки суду першої інстанції по суті спору у даній справі є вірними.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що норми ст.109 ЖК УРСР не перешкоджають виселенню особи, яка проживає у житловому приміщенні на яке звернуто стягнення, оскільки однією з умов для виселення з предмету іпотеки, на який звертається стягнення, у випадку, коли це житлове приміщення придбано не за кредитні кошти, повернення яких забезпечене цією ж іпотекою, є надання особі, яка виселяється, іншого житла. Можливості виселити особу без надання їй іншого житлового приміщення у аспекті норм ст. 109 ЖК УРСР в такому випадку немає, що слідує із правового висновку ВСУ у справі №6-447цс15.

Отже чинною ч.2 ст.109 ЖК УРСР у випадку, що має місце в даній справі, передбачено обов'язкове надання особі, яку виселяють, іншого житлового приміщення, що свідчить про помилковість апеляційних доводів про те, що відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні не тягне припинення виселення особи з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки та на яке звернуто стягнення.

Колегія суддів оцінює критично апеляційні доводи про те, що суд не перевірив наявність вільних приміщень у фондах житла для тимчасового проживання, адже відсутність таких приміщень встановлено згідно довідки №189/02-25 від 01.08.2016 на а.с.67 Стеблівської селищної ради.

Ті обставини, що саме на суд покладено обов'язок вказати у своєму рішенні на приміщення, в яке слід виселити відповідача, та щодо належного дотримання позивачем процедури виселення не дають у даній справі можливості для суду ухвалити рішення про виселення відповідача без дотримання вимог ч.2 ст.109 ЖК України, про що вказано вище.

Колегія суддів відхиляє апеляційні доводи про те, що суд не з'ясував до чиєї компетенції відноситься вирішення питання про надання іншого житлового приміщення особі, яку виселяють, адже в даному випадку вирішення цього питання ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» віднесено до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в частині делегованих їм повноважень, отже саме селищна рада в цій справі мала надавати докази щодо наявності чи відсутності житла в яке може вселитись відповідач.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу - відхилити.

Заочне рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_7, Стеблівська селищна рада, про виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :