АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/977/16 Справа № 202/465/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І., Калиновського А.Б.,

за участі секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідно до договору № IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит на суму 39 840 доларів США., зі сплатою за користування відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2037 року. В порушення умов договору свої зобов'язання належним чином ОСОБА_3 не виконала. Вимоги до ОСОБА_3, що випливають з кредитного договору №IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент - Банк» договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року, у зв'язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред'явленим до стягнення боргом, тому просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором №IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року у розмірі 72 638,67 доларів США, що еквівалентно 580 604 грн., 60 коп., та стягнути з ПАТ «Акцент - банк», ОСОБА_3 солідарно на користь банку заборгованість у розмірі 10 000 грн., стягнути з ОСОБА_3 витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн., стягнути з ОСОБА_3 на користь банку судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 39 840 доларів США., зі сплатою за користування відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2037 року (а.с.10-12).

В якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку-1 до цього договору в розмірі 10 000 грн. (а.с.8, 9).

ОСОБА_3 було допущено невиконання умов кредитного договору.

Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 18 жовтня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 73 890,23 доларів США, з яких: 27 968,51 доларів США - заборгованість за кредитом; 28 206,37 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 329,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 106 955 грн. 50 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.5, 6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції посилався на те, що заявлені позивачем вимоги не підтверджуються матеріалами справи однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обов'язком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до кредитного договору №IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 39 840 доларів США, зі сплатою за користування відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 квітня 2037 року (а.с.10-12).

В якості забезпечення зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежувався сумою, зазначеною у додатку-1 до цього договору в розмірі 10 000 грн. (а.с.8, 9).

Відповідно до розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 18 жовтня 2013 року, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором становить 73 890,23 доларів США, з яких: 27 968,51 доларів США - заборгованість за кредитом; 28 206,37 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 329,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 13 386,17 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.5, 6).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт того, що у ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» існує заборгованість, яка нею добровільно не сплачується.

Відповідно до положень ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому спеціальним законодавством України. Регулювання правовідносин у сфері валютного регулювання і валютного контролю відбувається на підставі положень Декрету КМУ від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У пункті 1 ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зазначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Ця норма кореспондує до приписів ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. У ч. 3 ст. 533 ЦК України зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. У випадках укладання договорів кредиту із здійсненням платежів в іноземній валюті, законодавець зобов'язує банки отримувати індивідуальні ліцензії.

Пунктом 4 ст. 5 Декрету КМУ зазначено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує одержання індивідуальної ліцензії НБУ. Для правомірного укладення спірних Договорів з надання Позичальникам кредитних коштів, Банку потрібно мати індивідуальну ліцензію НБУ.

Згідно ч.5 ст. 5 Декрету КМУ, одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Однак п.п. «в» п. 4 ст. 5 вказаного Декрету вказує на те, що індивідуальна ліцензія НБУ потребується при наданні кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, які на даний час законодавчо не встановлені.

Таким чином, за відсутності нормативних умов застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно зі ст. 5 Декрету, є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, а саме у відповідності до ст.ст. 19, 47 закону України «Про банки і банківську діяльність».

В п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, Декрет №15-93).

Враховуючи те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Протее, фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені та штрафів можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобов'язання у гривні.

Тобто, пеня, яка була нарахована банком за несвоєчасне виконання ОСОБА_3 зобов'язання по кредитному договору у розмірі 13 386,17 доларів США повинна бути нарахована у гривні і, згідно довідки щодо курсу валют, наданої банком, еквівалента - 106 955 грн. 50 коп. (а.с.7).

Однак, слід зазначити, вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, судова колегія виходить із її розрахунку, наданого банком, однак, вважає за можливе зменшити розмір пені, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Умовами кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобов'язання, а саме: пеня за прострочення оплати.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

З матеріалів справи вбачається строк повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором - 27 квітня 2037 року, однак, останній платіж за кредитним договором ОСОБА_3 було здійснено 02 квітня 2009 року, а із позовними вимогами до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 14 січня 2014 року, тобто через понад п'ять років з дня останнього внесення відповідачем платежу, що свідчить про те, що своїми діями ПАТ КБ «ПриватБанк» сприяв збільшенню розміру пені, а тому розмір пені за вищевказаним договором має бути зменшений з 106 955 грн. 50 коп. до 1 000 грн.

Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на їх користь 3 200 грн. за надання юридичних послуг слід зазначити, граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із правовою допомогою, передбачені ст.84 ЦПК України, та передбачені Законом України від 01 січня 2012 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», де у ст.1 зазначено, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Доказів на підтвердження того, що вищевказана сума була перерахована ПАТ КБ «ПриватБанк» за надання юридичної допомоги у даній цивільній справі, а також участі осіб, які б надавали правову допомогу, у судовому засіданні матеріали справи взагалі не містять, а тому вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 200 грн. за надання юридичної допомоги є недоведеними та не відповідають вищезазначеним вимогам закону.

Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ПАТ «Акцент-Банк» за договором поруки слід зазначити, як вбачається з матеріалів справи кредитний договір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено 27 квітня 2007 року, строк повернення кредитних коштів за вищевказаним кредитним договором - 27 квітня 2037 року. Останній платіж ОСОБА_3 було здійснено 02 квітня 2009 року, а договір поруки №167 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено 20 жовтня 2010 року.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15.

Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України слід скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та закриттям провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №IFK0G100000067 від 27 квітня 2007 року, яка складається із: 27 968,51 доларів США - заборгованість за кредитом; 28 206,37 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 329,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 1 000 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3 441 грн.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості - закрити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді