АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/7816/15-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/1477/К/16 Бондарєва О.І.
Категорія - 31 (ІІ) Доповідач: Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Маслова К.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача Державної казначейської служби України - Голєвої Наталі Вікторівни,

представника відповідача прокуратури Дніпропетровської області - Іванченка Павла Павловича,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, Криворізького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури, який після уточнення пред'явив до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, Криворізького відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

В обґрунтування позову зазначив, що 20 грудня 2005 року відділом дізнання Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу № 5050485 за фактом таємного викрадення майна, належного Садовому товариству «Зарічний-Лозуватка-2» за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. 21.06.2006 року на підставі постанови заступника начальника СВ Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області по даній справі його було притягнуто до кримінальної відповідальності в якості обвинуваченого та пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Під час розгляду даної справи судами, кваліфікація його дій щодо інкримінованих злочинів неодноразово змінювалася органами прокуратури та слідства, справа направлялася для проведення додаткового досудового слідства.

22.10.2012 року постановою начальника СВ Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області кримінальну справу відносно нього було закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.213 КК України.

Вважає, що його незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він незаконно знаходився під слідством протягом 76 місяців й 1 дня, що призвело до моральних страждань, а також матеріальних втрат у вигляді витрат на проїзд відправлення поштової кореспонденції, копіювання та роздруківку документів.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 109268,15 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури, яка складається із моральної шкоди в розмірі 104773,93 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 4494,82 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 109268,15 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового слідства та прокуратури. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що Державна казначейська служба України не уособлює собою державу Україна, а її рахунки не уособлюють собою Державний бюджет, тому судом безпідставно стягнуто кошти на користь позивача з Державної казначейської служби України. Не погоджується й з визначеним судом розміром моральної шкоди, вважаючи його не доведеним й розрахованим всупереч діючого законодавства, оскільки розмір мінімальної заробітної плати для його розрахунку повинен братися саме на час перебування особи під слідством, тобто в період з 21.06.2006 року по 22.10.2012 року.

Позивач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 грудня 2005 року відділом дізнання Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу № 5050485 за фактом таємного викрадення чужого майна за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Постановою заступника СВ Криворізького РВ УМВС України у Дніпропетровській області від 21 червня 2006 року ОСОБА_2 притягнуто у якості обвинуваченого по вказаній кримінальній справі та пред'явлено обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України, а також обрано відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с.10, 11-19). По закінченню досудового слідства кримінальну справу направлено до суду.

24 травня 2007 року під час судового розгляду кримінальної справи, на підставі постанови помічника прокурора Криворізького району, погодженої прокурором, ОСОБА_2 змінено обвинувачення та перекваліфіковано його дії з ч.3 ст. 185 КК України на ст. 27 п. 5 ст. 185 ч.2 КК України (а.с. 22-23).

Постановою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2007 року вищевказану кримінальну справу направлено прокурору Криворізького району Дніпропетровської області для проведення додаткового досудового слідства (а.с. 24-26).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2007 року постанова Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2007 року скасована, а справа направлена на новий розгляд в той самий суд (а.с. 27).

Постановами Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2007 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2008 року, винесено окрему постанову на адресу слідчого управління УМВС України в Дніпропетровській області, начальника СУ УМВС України в Дніпропетровській області щодо прийняття необхідних заходів реагування у відношенні заступника начальника Криворізького РВ УМВС України в Дніпропетровській області та кримінальну справу вдруге направлено прокурору Криворізького району Дніпропетровської області для проведення додаткового досудового слідства (а.с. 29-30, 31-33, 34).

Під час додаткового розслідування на підставі постанови про притягнення в якості обвинуваченого від 22 вересня 2008 року ОСОБА_2 притягнуто до кримінальної відповідальності і пред'явлено обвинувачення за ч.1 ст. 213 КК України (а.с. 35).

22 жовтня 2012 року постановою начальника СВ Криворізького РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області кримінальну справу відносно ОСОБА_2 закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ст. 185 ч.2, ст. 213 ч.1 КК України, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано (а.с. 41).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що незаконними діями органів слідства та прокуратури, які виразилися в притягненні позивача до кримінальної відповідальності, обрання відносно нього запобіжного заходу, тривалого провадження у кримінальній справі, позивачу завдано шкоду на відшкодування якої він має право у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди з огляду на наступне.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду

За положеннями ч.2, ч.7 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування такої шкоди виникає у випадках, передбачених законом, яким встановлюється й порядок її відшкодування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому, ч.2 ст.1 Закону передбачено що у випадках зазначених в ч.1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно 2 ч. 1 ст. 2 Закону що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Відповідно до положень частин 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося відповідачами - органами слідства та прокуратури, що позивач ОСОБА_2 в період часу з 21.06.2006 року по 22.10.2012 року (протягом 76 місяців 1 дня) з моменту притягнення в якості обвинуваченого по кримінальній справі й по момент закриття кримінальної у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу злочинів, був підданий кримінальному переслідуванню, під час якого він притягався в якості обвинуваченого по кримінальній справі, відносно нього обиралася міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач ОСОБА_2 незаконно перебував під слідством та судом протягом 76 місяців 1 дня, що призвело до порушення нормальних життєвих зав'язків, негативно вплинуло на стосунки з оточуючими людьми, позначилося на стані його здоров'я, який значно погіршився, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди органами слідства та прокуратури, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за позивачем його право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Перевіряючи розрахунок розміру моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналогічне правило щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди визначено й в п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 04.03.1996 року й міститься в роз'ясненнях, наданих Пленумом Верховного Суду України в п.14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із відповідними змінами.

Отже, з аналізу вказаних норм вбачається, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена й у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всі судів України.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 104773,93 грн., суд першої інстанції правильно визначив його, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, у кратному співвідношенні з розміром мінімальної заробітної плати, але враховуючи вимоги позивача та положення ст. 11 ЦПК України, визначив її у відповідності до ст. 8 Закону України від 28.12.2014 року № 80-VІІІ «Про державний бюджет України на 2015 рік» на рівні 1378 грн. за кожен місяць перебування під слідством та судом, загальною тривалістю 76 місяців 1 день ((1378 грн. х 76 місяців + (1378 грн. /30 дн. х 1 дн.) =104773,93 грн).

Доводи ж апеляційної скарги щодо визначення розміру моральної шкоди у кратному співвідношенні з розміром мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на відповідний рік перебування під слідством чи судом суперечать нормам матеріального права.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що порушення судом порядку стягнення коштів на відшкодування шкоди, оскільки відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. За положеннями ст. 25 Бюджетного кодексу України, п.п. 5 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України № 460/2011 від 13.04.2011 року, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету України, в тому числі й шляхом безспірного списання коштів державного бюджету на підставі рішення суди з єдиного казначейського рахунку.

Отже, судом в ухваленому рішенні вірно зазначено про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в цій частині не спростовують.

Посилання ж представника відповідача Державної казначейської служби України на те, що остання не уособлює собою державу, яка й повинна відповідати за спричинену шкоду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10-1 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, на думку колегії суддів, рішення суду щодо визначеного розміру моральної шкоди на користь позивача відповідає вимогам чинного законодавства, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування рішення в цій частині відсутні.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення на його користь майнової шкоди, право на відшкодування якої закріплено в п.3 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 заявив вимогу не тільки про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органами досудового слідства та прокуратури, але й про відшкодування шкоди, до якої відніс витрати на оплату проїзду за викликами органами розслідування і суду, відправлення поштової кореспонденції копіювання та роздруківку документів ( а.с. 1-6, 127-128,161-163).

Так, дійсно у відповідності до п.3 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином.

Разом з тим, ст. 12 Закону передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють дізнання, досудове слідство, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування (повернення) судових витрат, та інших витрат, сплачених громадянином, унаслідок незаконних дій зазначених органів віднесено до компетенції цих органів, а не суду, у зв'язку з чим ці вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд України в постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-2089цс15, який є обов'язковим до врахування при застосуванні судами загальної юрисдикції таких норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду, з підстав, передбачених ст.ст. 205 і 207 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 1 ст. 205 ЦПК України перебачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди слід скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 104773,93 грн. підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 205, 303, 307, 308, 310, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди - скасувати та провадження у справі в цій частині - закрити.

Рішення суду в частині стягнення на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 104773,93 грн. (сто чоти тисячі сімсот сімдесят три грн. дев'яносто три коп.) - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська