АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/540/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 54 Коваль А. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЗахарової А. Ф.
суддівКачана О. В., Фетісової Т. Л.
при секретаріШоколенко Т. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків, ОСОБА_6, його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, представника Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України, який заперечував на доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що 01 квітня 2000 року він був прийнятий на посаду старшого наукового співробітника філіалу Інституту цукрових буряків.

Після декількох реорганізацій 01.08.2012 року зазначену установу було остаточно реорганізовано в Уманську дослідно-селекційну станцію Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (НААН України).

З 13 березня 2015 року позивач був звільнений з посади старшого наукового співробітника Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України згідно наказу № 4-К від 06 квітня 2015 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, - за прогули без поважних причин.

Своє звільнення ОСОБА_6 вважає незаконним та безпідставним.

Вказує, що відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. З наказом про звільнення з роботи його ознайомлено не було, копії зазначених документів йому не видавалися, а лише було надіслано поштою. Більш того, наказ про його звільнення виданий 06.04.2015 року, а супровідний лист, до якого додавалася копія наказу про його звільнення, датований 06.03.2015 року, тобто на місяць раніше до видачі наказу.

Причини звільнення позивача, наведені в наказі № 4-к, не відповідають дійсним обставинам справи. Починаючи з 30 березня 2015 року і по 10 квітня 2015 року був відсутній на роботі з поважних причин, а саме знаходився на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності від 30.03.2015 року та від 06.04.2015 року.

До перебування на лікуванні позивач постійно знаходився на роботі, що підтверджується численними свідками - працівниками станції.

На думку позивача, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю, які завдали йому моральних страждань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своєї сім'ї, усі зазначені моральні страждання нанесені йому незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитися на його здоров'ї.

На підставі наведеного, ст.ст. 47, 149, 232, 235, 237-1 КЗпП України, позивач з урахуванням збільшення позовних вимог, просив суд поновити його на посаді старшого наукового співробітника Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України.

Стягнути з Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19466 грн. 46 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн..

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Поновити його на посаді старшого наукового співробітника Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України та стягнути з Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19466 грн. 46 коп. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду скасуванню з винесенням нового по наступним мотивам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено сторонами, що ОСОБА_6 01 квітня 2000 року зарахований на роботу старшим науковим співробітником Уманського філіалу Інституту цукрових буряків згідно наказу № 9-к від 01.04.2000 р. (копія трудової книжки на а.с.11).

Після декількох реорганізацій 01.08.2012 року зазначену установу було остаточно реорганізовано в Уманську дослідно-селекційну станцію Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (НААН України).

Наказом № 4-к від 06 квітня 2015 року ОСОБА_6 з 13 березня 2015 року був звільнений з посади за прогули без поважних причин, - п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

Вважаючи, що він звільнений незаконно та безпідставно, та ще й грубо порушений відносно нього порядок накладення дисциплінарного стягнення, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідача - Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, як вбачається із змісту судового рішення, виходив з показів позивача, представників сторін, показів ряду свідків, письмових матеріалів справи, однак всупереч вимогам ст. 215 ЦПК України в рішенні суду відсутня мотивувальна частина рішення - не вказано які обставини встановлені судом та яким правовідносинам вони відповідають, не зазначено встановлених судом фактів, не наведено мотивів прийнятого рішення, не встановлено факту наявності чи відсутності порушеного права позивача, не надано оцінки жодному доказу по справі.

Вказані процесуальні порушення призвели до неправильного вирішення справи і в силу п. 4 ч. 1, ч.3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення з винесенням нового.

У відповідності з вимогами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам закону ухвалене судом рішення не відповідає виходячи із наступного.

Відмова в позові з мотиву пропуску строку звернення до суду можлива лише за умови встановлення факту порушення прав позивача. Суд першої інстанції факту порушення прав позивача не встановив і навіть не обговорював, послався лише на факт пропуску строку. Дату початку та закінчення перебігу строку суд також не встановлював та в рішенні не вказав.

Стверджуючи, що позивачем пропущено визначений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду, суд не врахував роз'яснень в п. 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. з наступними змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів», що встановлені статтями 228 і 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Суд, як вбачається із змісту рішення, не обговорював причини пропуску строків звернення позивача до суду та можливість поновлення таких.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що ухвалене судом рішення не можна визнати законним і обґрунтованим, в зв'язку з чим воно підлягає до скасування з постановленням нового - у відповідності з обставинами справи і вимогами діючого законодавства.

При вирішенні спору колегія виходить із наступного.

Як вбачається із змісту позовної заяви та пояснень позивача та його представника у судових засіданнях, позивач та його представник вважають звільнення незаконним з двох підстав: відсутність фактів прогулу в період з 30.03.2015 року по 10.04.2015 року та порушення процедури звільнення з ініціативи адміністрації.

Таким чином позов заявлено одночасно з двох взаємовиключних підстав. Протягом судового розгляду підстави позову не змінювалися.

Колегія апеляційного суду протягом всього періоду апеляційного перегляду справи уточнювала підстави визнання наказу про звільнення незаконним і позивач усно уточнив, що крім вказаних у позовній заяві днях, він також був постійно на роботі і в період з 15.03. 2015 року по 30.03.2015 року, тому відсутні підстави для його звільнення за ніби-то невихід на роботу в цей період. У письмовому вигляді, всупереч вимогам ст. 3, 119 ЦПК України, заява про зміну підстав позову не подавалася.

Із наявних у справі доказів, показів свідків та пояснень ОСОБА_6 колегією встановлено, що позивач, перебуваючи на посаді старшого наукового співробітника Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України, на протязі кількох останніх років роботи свої обов'язки, передбачені посадовою інструкцією старшого наукового співробітника, не здійснював, а виконував лише обов'язки особистого водія колишнього директора станції ОСОБА_7 та особисті його доручення. Згідно даних трудової книжки, ОСОБА_6 за освітою вчитель, працював до прийняття на роботу на станцію в різних середніх школах Черкаської області вчителем, ніякого відношення до наукової роботи чи до сільського господарства не мав. Заробітну плату у відповідача отримував у розмірі старшого наукового співробітника, хоч даних про те, що за увесь період перебування в трудових відносинах з відповідачем з 1.04.2000 року і до звільнення 6.04.2015 року він виконав хоч одну наукову роботу, в матеріалах справи немає. Підставою виконання обов'язків водія з оплатою як за наукову роботу, були усні вказівки колишнього директора станції ОСОБА_7 всім працівникам станції.

З 01 березня 2015 року виконуючим обов'язки директора був призначений ОСОБА_8., який до цього виконував обов'язки заступника директора з наукової роботи Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків.

Оскільки ОСОБА_6 не був призначений на посаду водія відповідним наказом по підприємству, у день звільнення з посади директора ОСОБА_7 та призначення нового директора, який не давав вказівок щодо посадових обов'язків ОСОБА_6, з 1.03.2015 року він був зобов'язаний вийти на роботу і з'явитись до лабораторії дослідно-селекційної станції у відповідності із посадовою інструкцією старшого наукового співробітника, з якою він ознайомлений під особистий підпис - а.с. 53. Однак з 1.03.2015 року і до дня звільнення 6.04.2015 року ОСОБА_6 своїх посадових обов'язків передбачених посадовою інструкцією старшого наукового співробітника не виконував, до лабораторії станції, за якою був закріплений за посадою, жодного разу не з'являвся, до керівництва станції по питанням своєї подальшої роботи не звертався.

Допитана в якості свідка завідуюча лабораторією Уманської дослідно-селекційної станції ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_6 відповідно до документації є її підлеглим і членом її лабораторії. Він рахується як старший науковий співробітник при лабораторії, але виконував обов'язки водія при попередньому директору ОСОБА_7 за його усною вказівкою. Як за науковим співробітником за ним не закріплено ніякої дослідної ділянки, йому не давалась ніякої наукової теми чи роботи, над якими б він працював, не виділялось і робочого місця в лабораторії, а також не закріплювалася дослідна земельна ділянка.

Після зміни директора ОСОБА_6 на роботу до лабораторії жодного разу не приходив.

Оскільки в березні 2015 року ОСОБА_6 не з'являвся на роботі, не відповідав на телефонні дзвінки, вона почала оформляти службові записки та акти про відсутність ОСОБА_6 на роботі без поважних причин, десь приблизно в кінці березня - на початку квітня створили комісію для виїзду за місцем проживання працівника з метою з'ясування причин його неявки. Неодноразово при випадковій зустрічі спілкувалася з ОСОБА_6 з приводу його неявки на роботу, просила, щоб він подав пояснення та пропонувала йому написати заяву про відпустку за власний рахунок за той період, коли був відсутній на роботі, після чого знову міг приступити до виконання своїх обов'язків, але такої пропозицію він не прийняв. Також ОСОБА_6 пояснив їй, що не вважає нинішнього директора керівником, на роботу вийде після повернення попереднього керівництва.

Допитаний в якості свідка в засіданні апеляційного суду ОСОБА_8., який призначений з 1.03.2015 року В.О. директора станції, показав, що в середині березня 2015 року, на другий день після отримання авансу, до нього прийшли працівники станції і заявили, що ОСОБА_6 на роботу після звільнення директора ОСОБА_7 не виходить, але отримав аванс разом з усіма іншими працівниками і попросили його прийняти міри реагування до ОСОБА_6 Він не знав про відсутність ОСОБА_6 на роботі, тому особисто дав вказівку завідуючій лабораторією, за якою був закріплений ОСОБА_6 проконтролювати наявність працівника на роботі. З того дня завідуюча лабораторією в кінці кожного робочого дня подавала йому службові записки про відсутність ОСОБА_6 на роботі. На всі службові записки він накладав резолюції. Так продовжувалось з 16 по 27 березня, а 27.03.2015 року він наклав резолюцію про створення комісії для встановлення причин відсутності працівника на роботі. Заслухавши членів комісії, він дав письмову вказівку до відділу кадрів на звільнення ОСОБА_6 з роботи.

Свідок ОСОБА_8. також пояснив, що випадково зустрів ОСОБА_6 на вулиці міста і той йому пояснив, що на роботу він вийде тоді, як повернеться на роботу директором станції ОСОБА_7, а нинішню адміністрацію він вважає тимчасовою.

Доказами відсутності ОСОБА_6 на роботі в період з 16.03.2015 року по 10.04.2015 року також є:

- зміст доповідної записки заступника директора станції ОСОБА_10 на а.с. 36, із змісту якої вбачається, що автомобіль Фольксваген держномер НОМЕР_1 закріплений за ОСОБА_6 не міг використовуватись за призначенням в період з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року по причині невиходу ОСОБА_6 на роботу,

- покази свідка ОСОБА_10 у суді першої інстанції про те, що він входив до складу комісії по перевірці причини невиходу ОСОБА_6 на роботу, до ОСОБА_6 телефонували неодноразово та приїжджали додому, але він не бажав контактувати з членами комісії. Після зміни керівництва деякі особи, в тому числі ОСОБА_6, вважали, що новий керівник протримається недовго і не хотіли виконувати його вказівки. ОСОБА_6 раніше виконував особисті розпорядження колишнього директора. Автомобіль, який був закріплений за ОСОБА_6 в березні стояв в гаражі, але іноді ним без відому керівництва станції користувався ОСОБА_6, оскільки ключі від автомобіля та гаража не віддавав.

- дані табелю обліку робочого часу згідно даних якого ОСОБА_6 був відсутній на роботі з 16 по 20 березня, з 23 по 27 березня, 30 та 31 березня, з 1 по 3 квітня, 6 квітня 2015 року - а.с. 49-52.

При порівнянні змісту службових записок завідуючої лабораторією ОСОБА_9, заступника директора ОСОБА_10 та даних табелів встановлено, що дати невиходу на роботу ОСОБА_6 в усіх документах співпадають.

Факти самовільного притримання ключів від автомобіля та гаража та використання службового автомобіля в особистих цілях, які навів ОСОБА_10, свідчать про те, що ОСОБА_6 мав реальну можливість у березні 2015 року з'являтися на своє робоче місце, однак до лабораторії дослідної станції не з'являвся, питання про свою подальшу роботу у відповідача з новим керівництвом не обговорював.

Колегія вважає, що доводи позовної заяви та апеляційної скарги про поважність невиходу на роботу в період з 31 березня по 6 квітня 2015 року підтверджуються даними двох листків непрацездатності, наданих позивачем. Згідно змісту двох наданих листків, позивач перебував на лікуванні, отже відсутність на робочому місці в період з 31 березня 2015 року суд не визнає як прогул без поважної причини.

Поважних причин відсутності на роботі з 16 по 20 березня, з 23 по 27 березня 2015 року позивач суду не надав виходячи із наступного.

Допитані як свідки члени сім'ї позивача підтвердили лише факти вибуття його з будинку, де вони проживають, на роботу. Проте належних та допустимих доказів того, чи перебував ОСОБА_6 на роботі та в які дні члени сім'ї не надали.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не підтвердили факту знаходження ОСОБА_6 на території дослідної станції повний робочий день в період з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року ні жодного дня. Той факт, що хтось із них бачив ОСОБА_6 якусь мить на території станції, не свідчить про виконання ним своїх трудових обов'язків старшого наукового співробітника на протязі робочого часу. У засіданні колегії безпосередньо сам ОСОБА_6 спростував факт свого виходу на роботу 17.03.2015 року, коли його бачив свідок ОСОБА_13, пояснивши судовій колегії апеляційного суду, що в цей день зранку він прийшов на дослідну станцію на прохання колишнього директора ОСОБА_7, на той час вже звільненого з роботи, отримав дослідний зразок насіння та відразу відвіз цей зразок у місто Київ до ОСОБА_7 на його прохання. Про поїздку в м. Київ діюче керівництво до відому не поставив.

Таким чином у засіданні апеляційної колегії позивач ОСОБА_6 особисто підтвердив факт своєї відсутності на роботі в день 17.03.2015 року.

Колегія вважає, що крім уже наведених доказів, поясненнями самого позивача доведено, що 17.03.2015 року він був відсутній на робочому місці на протязі робочого дня більше ніж три години підряд без поважної причини, оскільки покинув місце роботи самовільно, без дозволу керівника установи чи свого безпосереднього керівника.

Стосовно поважності відсутності в інші дні - 16, 18, 19, 20, 23-27 березня 2015 року, колегія виходить з наступного.

У службових записках ОСОБА_9 вказано про відсутність ОСОБА_6 на роботі без поважних причин, однак колегія такі висновки безпосереднього керівника не бере до уваги, оскільки пояснень від ОСОБА_6 на день складання записки вона не отримувала і про причину відсутності об'єктивно знати не може. Зміст службових записок для суду є належним та допустимим доказом лише самого факту відсутності працівника на роботі у конкретні дні.

Комісію по встановленню причин відсутності ОСОБА_6 на роботі створено розпорядженням директора 27.03.2015 року, тому всі акти складені комісією до цієї дати колегія як належні та допустимі докази не приймає.

У засіданнях суду ні ОСОБА_6, ні його представник не змогли на запитання суддів колегії вказати де саме працював позивач у період з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року та яку роботу він виконував.

У засіданнях першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_6 та його представник заперечували факт відсутності його на роботі в період з 16 по 27 березня 2015 року, в зв'язку з чим і не давали пояснень про причини відсутності, за винятком дня 17.03.2015 року. Оскільки колегія вважає доведеними факти відсутності на роботі позивача у вказаний період, то за відсутності будь-яких пояснень ОСОБА_6 чи його представника невихід на роботу з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року і в інші, крім 17 березня дні, слід також визнати таким, що відбувся без поважних причин.

Згідно роз'яснень в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові.

Колегія вважає, що наказ № 4-к від 06.04.2015 року (а.с. 7) про звільнення ОСОБА_6 виданий з порушенням норм діючого законодавства.

Із змісту наказу вбачається, що в ньому відсутні вказівки про дні в які скоєно прогули без поважних причин і за які звільнено позивача.

Посилання в наказі на акти та службові записки зроблені без вказівки які саме акти та службові записки має на увазі автор наказу. Однак в наказі як на підставу звільнення є посилання на протокол профспілкового комітету. Як встановлено судом, такий протокол існує лише один - від 6.04.2015 року за № 3, і в ньому вказано на згоду на звільнення ОСОБА_6 за відсутність на робочому місці без поважних причин в період з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року - а.с. 74.

Надані позивачем суду докази свідчать, що не всі складені працівниками відповідача службові записки та акти свідчать про відсутність позивача на роботі без поважних причин, а лише ті, які вказують на його відсутність у період з 16.03.2015 року по 27.03.2015 року.

Відсутність ОСОБА_6 на засіданні профкому, де давалася згода на його звільнення, є порушенням процедури, оскільки в цей день він хворів і був відсутній з поважних причин. Однак ОСОБА_6 цей факт у судовому порядку не оспорює, відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року з наступними змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" таке порушення не тягне визнання згоди профкому на звільнення недійсним.

У відповідності із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати письмові пояснення. Власник підприємства, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, має видати наказ (розпорядження), в якому в обов'язковому порядку вказуються мотиви застосування стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Наведені вимоги дотримані відповідачем не були.

Згідно даних акту від 31.03.2015 р., оформленого провідним фахівцем кадрового забезпечення ОСОБА_14 та завідуючою лабораторією ОСОБА_9, ОСОБА_6 пообіцяв написати пояснюючу записку про відсутність на робочому місці з 16.03. по 27.03.2015 р. до кінця робочого дня 30.03.2015 року, але так і не написав таку - а.с. 48. Однак позивач наявність таких пропозицій з боку відповідача заперечує, про що вказує і в позові, а враховуючи, що в цей день він хворів, вказаний акт судом не приймається як належний та допустимий доказ.

Відповідач видав наказ 06 квітня 2015 року, - в день видачі ОСОБА_6 Уманською міською лікарнею листа непрацездатності, що заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що ОСОБА_6 був звільнений за прогули без поважних причин з порушенням процедури звільнення, тому наказ про його звільнення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону.

У позовній заяві та доповненнях до неї позивач не просить визнати наказ про звільнення незаконним, без чого неможливо поновити його на роботі, однак правова необізнаність позивача не є перешкодою для суду для розгляду даного питання.

Колегія вважає, що встановивши невідповідність наказу вимогам трудового законодавства, у позові слід відмовити за пропуском строку звернення позивача до суду за захистом своїх прав виходячи із наступного.

У відповідності з ч. 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Вручення копії наказу чи трудової книжки звільненому працівнику під розписку можливе лише за умови добросовісної поведінки обох сторін - як роботодавця, так і працівника, за умови якщо у день звільнення працівник був на роботі та погодився отримати копію наказу. Не вручення копії наказу чи трудової книжки працівнику у день звільнення є порушенням, яке не тягне за собою визнання звільнення незаконним.

В день видачі наказу ОСОБА_6 на роботі був відсутній по причині хвороби і копія наказу про звільнення йому 7.04.2015 року вислана поштою, рекомендованим повідомленням, отримано членами сім'ї позивача 9.04.2015 року - а.с. 151-154. Про отримання копії наказу поштою ОСОБА_6 підтверджує в позовній заяві та в засіданнях суду. В засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 пояснив, що трудову книжку він отримав під підпис 13.04.2015 року, коли намагався здати на роботу листок непрацездатності виданий йому 6.04.2015 року, але в подальшому, за рекомендацією свого представника, відмовився назвати дату отримання ним трудової книжки.

Враховуючи пояснення ОСОБА_6 колегії про те, що він лише один раз приходив до місця своєї роботи після звільнення здати листок непрацездатності який закінчився 10.04.2015 року і в цей день отримав трудову книжку, він хворів і отримав копію наказу вдома поштою - а.с. 14, наявність особистого підпису ОСОБА_6 в книзі обліку трудових книжок, досліджену колегією в судовому засіданні - а.с. 156, 157, колегія вважає доведеним той факт, що копію наказу про звільнення позивач отримав 9.04.2015 року, а трудову книжку із записом про підстави звільнення - в перший робочий день після закриття листка непрацездатності, або в наступні робочі дні - з 13.04.2015 року по 17.04.2015 року.

До суду з даним позовом ОСОБА_6 звернувся 27 травня 2015 року, як свідчить дата на поштовому штампі на конверті, в якому відправлений ОСОБА_6 позовний матеріал до суду (ар. спр. 19), тобто з пропуском встановленого законом (ч. 1 ст. 233 КЗпП) місячного строку звернення до суду з позовом такої категорії (про звільнення).

З дня отримання копії наказу до звернення до суду минув 1 місяць 18 днів, з дня отримання трудової книжки - не менше ніж 1 місяць 10 днів.

Згідно роз'яснень в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

ОСОБА_6 не ставить питання про поновлення строку звернення до суду, вважаючи такий не пропущеним.

Вважає строк не пропущеним, оскільки чекав від відповідача документи на свій запит від 24.04.2015 року.

Однак диспозиція ч. 1 ст. 233 КЗпП України передбачає лише одну дату початку відліку строку звернення до суду - один місяць з дня вручення звільненому працівнику копії наказу про звільнення або трудової книжки із записом про звільнення. Ні інше законодавство про працю, ні судова практика, ні роз'яснення дані в постановах пленумів вищестоящих судів не пов'язують початок перебігу строків із зверненнями звільненого працівника до іншого, крім суду, органу із заявами, скаргами, витребуванням доказів чи іншої інформації про підстави чи причини звільнення. З наведених мотивів звернення ОСОБА_6 до відповідача за видачею інших документів при звільненні, не передбачених законодавством, не є підставою для визнання строку звернення до суду пропущеним з поважних причин.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що скасовуючи ухвалене судом рішення як необґрунтоване і незаконне, необхідно постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в зв'язку з пропуском позивачем встановленого законом місячного строку звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин.

Керуючись ст. 40, 233 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів", ст. ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 218 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 грудня 2015 року по даній справі скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Уманської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити за пропуском позивачем встановленого законом місячного строку звернення до суду.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з дня отримання мотивувальної частини.

Головуючий :

Судді :