АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/594/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 23 Красюк Г. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівГончар Н.І., Корнієнко Н.В.
секретарГончар Л.В.

за участю:

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» про визнання недійсним договору оренди землі та повернення власнику земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,8674 га, розташованої в адміністративно-територіальних межах Лебединської сільської ради Шполянського району Черкаської області.

01 січня 2011 року позивач уклав з відповідачем договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років зі сплатою орендної плати в розмірі 3 % від проіндексованої грошової оцінки угідь, яка вноситься орендарем у формі та розмірі згідно додатку до договору, але не пізніше 30 грудня кожного року.

ОСОБА_7 вказує, що він особисто вказаний договір не підписував. Крім того, договір не було зареєстровано у відділі ДЗК, тому у Державному реєстрі земель відсутній відповідний запис про його реєстрацію.

18 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про те, що він має намір самостійно обробляти належну йому земельну ділянку, однак відповіді на неї не отримав.

ОСОБА_7 з урахуванням змінених позовних вимог просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між сторонами та зобов'язати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 01.01.2011 року між ОСОБА_7 та СПОП «Агро-Шанс».

Зобов'язано СПОП «Агро-Шанс» в особі Чеголі С.Г. повернути ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1,8674 га, розташовану за межами населеного пункту Лебединської сільської ради Шполянського району Черкаської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Стягнуто зі СПОП «Агро-Шанс» на користь ОСОБА_7 243,60 грн. сплаченого судового збору та 3000 грн. за надання юридичної допомоги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, СПОП «Агро-Шанс» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що судом неправильно досліджено та надано оцінку доказам, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 1,8674 га в межах Лебединської сільської ради Шполянського району Черкаської області, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 (а.с. 8).

Судом було встановлено і не заперечується сторонами, що СПОП «Агро-Шанс» з 01 січня 2011 року використовує належну ОСОБА_7 земельну ділянку, але договір оренди землі від 1 січня 2011 року, на який відповідач посилається, як на правову підставу використання земельної ділянки ОСОБА_7 , є не зареєстрованим у Державному реєстрі земель.

Зміст договору є типовим і з нього вбачається, що графа, де повинно бути зазначено реєстраційний номер та дату реєстрації договору, не заповнена та не містить підпису посадової особи, що провела його реєстрацію (а.с. 9-10).

Згідно договору оренди землі від 01 січня 2011 року, його невід'ємною частиною є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі об'єкта оренди. Проте, акт визначення меж земельної ділянки в матеріалах справи відсутній, а акт приймання-передачі земельної ділянки, наданий позивачем, не містить підписів сторін договору та дати його складання (а.с. 11).

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються зокрема Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України «Про оренду землі»).

Оскільки правовідносини пов'язані з передачею СПОП «Агро-Шанс» земельної ділянки належної ОСОБА_7 виникли 01.01.2011 року, то при вирішенні даного спору належить керуватися законодавством , що було чинне на вказану дату.

Ст.1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Поняття і форма договору оренди землі визначена в ст.ст.13-14 Закону України «Про оренду землі» згідно яких, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Істотні умови договору оренди визначені ст.15 Закону України «Про оренду землі» , якими є : об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

При цьому законом передбачено (ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі»), що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Порядок укладення договору оренди та передачі землі орендарю врегульований ст.ст.16-17 Закону України «Про оренду землі», якими передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. При цьому передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Статтею 18 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно ст. 20 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції чинній на час укладення договору) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

В п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК України щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Тому встановивши, що договір оренди землі від 01 січня 2011 року не пройшов державної реєстрації, як того вимагала ст.18 Закону України «Про оренду землі», у суду не було підстав для визнання спірного договору оренди землі недійсним, оскільки цей правочин, відповідно до ст. 210 та ст.640 ЦК України не є вчиненим.

Враховуючи наведене, в частині визнання недійсним договору оренди землі, від 01 січня 2011 року між ОСОБА_9 як орендодавцем, та СПОП «Агро-Шанс» с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області, як орендарем, на строк 10 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від проіндексованої грошової оцінки угідь, рішення суду першої інстанції слід скасувати, а у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка не була належним чином та у порядку, що визначений Законом, передана від ОСОБА_7 до СПОП «Агро-Шанс», оскільки договір оренди даної земельної ділянки від 01 січня 2011 року, на який як на підставу її використання посилається СПОП «Агро-Шанс», - є неукладеним, акт прийому передачі даної земельної ділянки її власником ОСОБА_7 підписаний не був, а в матеріалах справи міститься заява останнього від 18 серпня 2015 року, у якій ОСОБА_7 просить СПОП «Агро-Шанс» після збору врожаю 2015 року не обробляти його ділянку № НОМЕР_2, так як хоче використовувати її одноосібно (а.с. 12), на яку СПОП «Агро-Шанс» належним чином не прореагувало та власнику земельну ділянку не повернуло, - то суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що СПОП «Агро-Шанс» порушує право власності ОСОБА_7 щодо спірної земельної ділянки.

У зв'язку з наведеним, зазначене право позивача підлягає захисту в порядку, передбаченому главою 83 книги п'ятої ЦК України, а заперечення відповідача в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

Ст.1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Тому, враховуючи встановлені обставини, що між сторонами виникли позадоговірні зобов'язання із безпідставного збагачення відповідача, позивач вірно визначив як спосіб захисту його порушеного права власника, - повернення йому майна - земельної ділянки згідно з положеннями ст. 1213 ЦК України, якою передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зобов'язання СПОП «Агро-Шанс» с. Лебедин Шполянського району Черкаської області повернути ОСОБА_7 земельну ділянку площею 1,8674 га, розташовану в адміністративних межах Лебединської сільської ради Шполянського району, Черкаської області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 07.11.2010 року. Тому в цій частині рішення слід залишити без змін, а доводи апеляційної скарги без задоволення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції також вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Зокрема рішенням суду першої інстанції було стягнуто з СПОП «Агро-Шанс» на користь ОСОБА_7 3 000 грн. витрат на правову допомогу.

Апелянт не погоджуючись з цим, зазначив, що докази якими керувався суд при задоволені вимоги щодо суми стягнення за надання правової допомоги є неналежними.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, оскільки дана сума судових витрат була стягнута судом першої інстанції без наявності достатніх доказів на підтвердження цих витрат та з порушенням норм процесуального права, що регулюють дане питання.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року N 10, роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 88 ЦПК України визначено правила розподілу судових витрат між сторонами. Зокрема, у частині першій цієї статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно ст. 1 зазначеного закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

В матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі виконаних робіт та розрахунок розміру витрат на правову допомогу, а також документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_10 як фахівця у галузі права.

Позовна заява та зміни до позовної заяви виконані, підписані і подавалися суду позивачем ОСОБА_7

Наявне у справі доручення, посвідчене секретарем виконавчого комітету Лебединської сільської ради Шполянського району Черкаської області Рудас Н.А. від 25 серпня 2015 року, відповідно якої ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_10 представляти його інтереси (а.с. 19), не підтверджує ні факт надання правової допомоги ОСОБА_10 як фахівцем у галузі права, ні розмір понесених витрат на таку допомогу.

А квитанція № 8, якою позивач ОСОБА_7 обґрунтовував понесені витрати в сумі 3 000 грн. фахівцю в галузі права ОСОБА_10 за надання правової допомоги (а.с. 40), не є належним доказом, що підтверджує понесені витрати, оскільки вона не відповідає ні за формою ні за змістом вимогам до даного платіжного документу, що визначені в Положенні про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України 01.12.2000 N 614, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України 5 лютого 2001 р. за N 105/5296.

Тому, враховуючи вказані обставини та відсутність доказів і розрахунків сплати позивачем витрат на правову допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає до скасування, а в задоволенні даної вимоги ОСОБА_7 слід відмовити.

На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та з неправильним застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» задовольняє частково, оскаржуване рішення по даній справі змінює, скасувавши його в частині визнання недійсним договору оренди землі від 01.01.2011 року між ОСОБА_7 та СПОП «Агро-Шанс» с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області і в частині стягнення витрат за надання правової допомоги та ухвалює в цих частинах нове, яким, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі від 01.01.2011 року, між ОСОБА_7 та СПОП «Агро-Шанс» с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області і в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання правової допомоги в розмірі 3000 грн. - відмовляє. В решті частини рішення залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» - задовольнити частково.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 28 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» про визнання недійсним договору оренди землі та повернення власнику земельної ділянки - змінити, скасувавши його в частині визнання недійсним договору оренди землі, від 01 січня 2011 року між ОСОБА_7 та СПОП «Агро-Шанс», і в частині стягнення зі СПОП «Агро-Шанс» на користь ОСОБА_7 витрат за надання правової допомоги в розмірі 3000 грн. та ухвалює в цих частинах нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі, від 01 січня 2011 року між ОСОБА_7, як орендодавцем, та СПОП «Агро-Шанс» с. Лебедин, Шполянського району, Черкаської області, як орендарем, на строк 10 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 3% від проіндексованої грошової оцінки угідь.

Відмовити у стягненні з Сільськогосподарського приватно-орендного підприємства «Агро-Шанс» на користь ОСОБА_7 3 000 грн. за надання правової допомоги.

В решті частини рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :