Справа № 297/3120/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Готри Т.Ю.,

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 23 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна та виділ частки із нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, посилаючись на те, що з 18.05.1996 проживала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Берегівського районного суду від 30.09.2014.

Зазначала, що у 2004 році ними було придбано житловий будинок у АДРЕСА_1, за кошти, які позивачка заробила за кордоном, хоча такий факт відчуження домоволодіння було оформлено договором дарування на користь чоловіка.

За час шлюбу будинок істотно збільшився у своїй вартості за рахунок її трудових та грошових затрат на капітальний ремонт, здійснення прибудови до спірного будинку, шляхом реконструкції гаражу, свинарника, курятника, у зв'язку з чим його загальна площа збільшилася зі 168,7 кв.м. до 310,6 кв.м., а вартість зросла із 76 318 грн. до 807 515 грн.

Посилаючись на дані обставини, позивачка просила суд визнати спірний будинок із господарськими будівлями і спорудами об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на його 1/2 частку, виділити їй 1/2 частку будинку в натурі.

Рішенням Берегівського районного суду від 23.02.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення позивач подала апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не з'явились повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с.88-90).

ОСОБА_2 надіслав до апеляційного суду заяву, у якій просив розгляд апеляційної скарги здійснити без його участі. У запереченнях на апеляційну скаргу просив залишити рішення суду без змін.

ОСОБА_1 надіслала до апеляційного суду заяву про зупинення провадження у справі. Зазначала, що 11 травня 2016 року Берегівським районним судом відкрито провадження у справі за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (справа № 297/1022/16-ц), де заявлено вимоги визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва прибудови під літерою „А1" до житлового будинку в АДРЕСА_1, та визнати за нею права та обов'язки забудовника на 1/2 частину не зданої в експлуатацію прибудови під літерою „А1" до житлового будинку в АДРЕСА_1, з правом здачі такої в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на 1/2 частину цієї прибудови.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається у порядку, зокрема, цивільного судочинства.

Зважаючи на обставини даної цивільної справи, судова колегія не вбачала підстав для зупинення провадження у справі.

Оскільки доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі, відповідачем подано заперечення на апеляційну скаргу, а отже, позиції сторін апеляційному суду відомі, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (п.2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 18.05.1996 сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Берегівського районного суду від 30.09.2014.

На підставі договору дарування від 02.11.2004, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідач набув право приватної власності в цілому на домоволодіння у АДРЕСА_1, та земельну ділянку площею 0,6000 га. за цією ж адресою для ведення особистого підсобного господарства (ас.78 - 80). Згідно вказаного договору загальна площа будинку - 168,7 кв.м., житлова площа будинку - 82,2 кв. м. Будинок у плані позначений літерою А. Надвірні споруди - Б- Гараж, В - Свинарник, Г - Курятник, Д - Вбиральня, № 1-2 - Огорожа.

Щодо цього договору діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), а отже вказаний будинок, набутий відповідачем за час шлюбу на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю чоловіка.

Доводи апеляційної скарги щодо купівлі спірного будинку за кошти дружини - є необґрунтованими, не підтверджені належними й допустимими доказами та спростовуються матеріалами справи, у зв'язку з чим будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону передбачає правові підстави визнання права власності другого з подружжя на майно внаслідок поліпшення під час шлюбу особистого майна одного з подружжя.

У матеріалах справи міститься Технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 складений 7 листопада 2015 року на замовлення адвоката Пуканич Едуарда Володимировича (що є представником ОСОБА_1 у даній цивільній справі). З Технічного паспорту вбачається, що загальна площа приміщень становить 310,6 кв. м., з них „площа житлових квартир" - 248 кв. м. (житлова - 126,6 кв. м та допоміжна - 121,4 кв. м.), та площа літніх приміщень - 62,6 кв. м. (а.с.39).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інвентаризаційної справи № 5149 на одноквартирний (садибний) житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, прибудинкові будівлі, які були станом на 08.10.2004 - гараж „Б", свинарник „В" та курятник „Г" - у 2013 році були реконструйовані під прибудову А1. Крім цього, у 2013 році проведено реконструкцію веранди житлового будинку А.

Статтею 332 ЦК передбачено набуття права власності на перероблену річ. Причому об'єкт, на який набувається право власності, визначено як нову річ.

Виникнення права власності на нову річ (новостворене нерухоме майно) урегульовано ч. 2 ст. 331 ЦК.

Виходячи із змісту частин 1, 2 статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт як на домоволодіння не виникає.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК України), і визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК не передбачено.

Відповідна позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року, справа N 3-82гс11.

Будинок з параметрами, зазначеними у Технічному паспорті від 7 листопада 2015 року, не введено в експлуатацію та не проведено його державну реєстрацію.

Згідно інформаційної довідки від 11.04.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно одноосібним актуальним власником спірного домоволодіння є ОСОБА_2 Загальна площа цього будинку становить 168,7 кв.м., житлова площа 82,2 кв.м. (а.с. 69-70).

В той же час, з Акту поточних змін вбачається що при інвентаризації станом на 07.11.2015 (дата складання технічного паспорту) встановлено, що у 2013 році самочинно проведено реконструкцію з добудовою приміщень колишнього гаражу під літерою „Б" під прибудову під літерою „А1" (а.с.81).

Таким чином, відповідні роботи, що були проведені по перебудові та реконструкції будинку, відповідно до ст. 376 ЦК України, є самочинним будівництвом.

В розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

Згідно з частиною 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. Відповідні правові позиції викладені, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 04.12.2013 (справа N 6-130цс13).

Пунктом 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55, передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна (постанова Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15).

Встановивши ту обставину, що здійснена прибудова до спірного будинку, шляхом реконструкції гаражу, свинарника, курятника - є самочинним будівництвом, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним.

Суд вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 23 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: Судді: