Справа № 350/1432/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2008/2016
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Європейський ОСОБА_4» про визнання правочинів недійсними і відновлення становища, яке існувало до порушення прав споживача, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Європейський ОСОБА_4» на рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

22.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з наведеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05.11.2013 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу №326567, відповідно до якого він передав для зарахування відповідачем на вкладний (депозитний) рахунок банківські метали (золото) 999,9 проби загальною масою 100 грамів/3,22 тройських унцій. Строк вкладу становив 371 день, тобто з 05.11.2013 по 10.11.2014 року. Відсоткова ставка становила 3,5% річних. 03.01.2014 року між ним та відповідачем був укладений договір банківського вкладу №329524, згідно умов якого він передав для зарахування відповідачем на вкладний (депозитний) рахунок банківські метали (золото) 999,9 проби загальною масою 100 грамів/3,22 тройських унцій. Строк вкладу становив 371 день, тобто з 03.01.2014 по 08.01.2015 року. Відсоткова ставка становила 3,5% річних. Однак, після настання строку повернення вкладів, такі відповідачем йому не повернуто. Для відшкодування коштів він звертався до відповідача з відповідними вимогами, на що отримав відповідь, що банк перебуває на стадії банкрутства, а Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вклади у банківських металах не відшкодовує, у звязку з чим його вимоги на підставі ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в розмірі 120 870,40 грн. віднесено до сьомої черги задоволення вимог кредиторів. З наведеним він не згідний. Стверджує, що оскільки під час укладання договорів банківського вкладу відповідачем його не було проінформовано про наявність будь-яких застережень чи особливостей відшкодування вкладів у банківських металах, перед звичайними вкладами у грошах, то він правомірно розраховував, що згідно із існуючою системою гарантування вкладів повернення його вкладу буде повністю гарантуватися державною. Тобто, він не розраховував на наявність будь-яких додаткових ризиків розміщаючи свій вклад у відповідача. Таким чином, відповідач ввів його в оману та застосував нечесну підприємницьку практику, а тому спірні договори банківського вкладу слід визнати недійсними та відновити становище, яке існувало до порушення його права.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року задоволено позов ОСОБА_2. Визнано недійсними договори банківського вкладу №326567 від 05 листопада 2013 року та №329524 від 03 січня 2014 року, укладені між ПАТ «Європейський ОСОБА_4» та ОСОБА_2, і зобовязано ПАТ «Європейський ОСОБА_4» позачергово передати ОСОБА_2 банківські метали-золото 999,9 проби загальною масою 200 грамів/6,44 тройських унцій вартістю станом на 15 вересня 2015 року по курсу НБУ 156 191 гривень 49 копійок.

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «Європейський ОСОБА_4» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням правил підсудності. Судом не взято до уваги положення п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України, а також ту обставину, що відповідачем в даній справі є АТ «Єврогазбанк», яке знаходиться в процесі ліквідації. У звязку з цим позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ «Єврогазбанк» про визнання правочинів недійсними підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постановах від 16.02.2016 року по справі №826/2043/15 та від 15.06.2016 року по справі №21-286а16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими при застосуванні одних і тих самих норм права. Суд першої інстанції відступив від правової позиції Верховного Суду України і при цьому не навів підстав для такого відступлення.

На думку апелянта судом не враховано також і положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює відносини між вкладниками, кредиторами банку, банком, який визнаний неплатоспроможним, та уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Відповідно до ч. 5 ст. 45 цього закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. 18.12.2014 року до банку надійшли дві вимоги кредитора ОСОБА_2 за договорами банківського вкладу №326567 від 05.11.2013 року та №329524 від 03.01.2014 року, кожна з яких на суму 60 807,54 грн. Кредиторські вимоги позивача включено до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Європейський ОСОБА_4» на загальну суму 120 870,40 грн., а тому відповідачем права позивача не порушені. Подаючи кредиторські вимоги за договорами банківського вкладу від 05.11.2013 року та від 03.01.2014 року позивач фактично визнав дійсність цих договорів.

Крім того, апелянт стверджує, що позивачем не доведено ні наявності умислу в діях відповідача, ні самого факту обману його відповідачем. Наведене підтверджується поясненнями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_5, з яких вбачається, що в Івано-Франківському відділенні №1 ПАТ «Європейський ОСОБА_4» були проведені інспектуючі перевірки Національного банку України з питань дотримання у роботі відділення банку вимог чинного законодавства України, за наслідками яких не було встановлено порушень банківського законодавства. Також з пояснень даного свідка вбачається, що вся інформація, що стосується державних гарантій за банківськими вкладами, містилася на інформаційних стендах Івано-Франківського відділення №1 ПАТ «Європейський ОСОБА_4», тобто була доступною будь-якому клієнту банку. Наявність умислу в діях відповідача спростовується також тим, що відшкодування коштів за договорами банківського вкладу позивача буде здійснюватися саме банком, а не Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, тобто у банку не зникає обовязок відшкодувати кошти позивачу, який буде виконано в порядку черговості задоволення вимог кредиторів, встановленому спеціальним законом.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Позивач та його представник у засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги заперечили, просили їх відхилити. Рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Представник апелянта в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. 30.09.2016 року надіслав суду письмове клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою колегії суддів від 03.10.2016 року відмовлено в задоволенні клопотання представника апелянта на підставі ст. 158-1 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 05 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Європейський ОСОБА_4» був укладений договір банківського вкладу №326567, у відповідності до умов якого вкладник ОСОБА_2 передав, а банк прийняв та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок банківські метали (золото) 999,9 проби загальною масою 100 грамів/3,22 тройських унцій, строком на 371 день, тобто з 05.11.2013 року по 10.11.2014 року, процентна ставка за вкладом встановлена у розмірі 3,5% річних (а.с. 7-8 в т. 1).

03 січня 2014 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу №329524, згідно умов якого вкладник ОСОБА_2 передав, а банк прийняв та зарахував на вкладний (депозитний) рахунок банківські метали (золото) 999,9 проби загальною масою 100 грамів/3,22 тройських унцій, строком на 371 день, тобто з 03.01.2014 року по 08.01.2015 року, процентна ставка за вкладом встановлена у розмірі 3,5% річних (а.с. 11-12 в т. 1).

Постановою Правління Національного банку України від 17 листопада 2014 року №725 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Європейський ОСОБА_4» відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 грудня 2014 року №150 призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Єврогазбанк» (а.с. 42 в т. 1).

Також судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно повідомлення ПАТ «Єврогазбанк» від 25.03.2015 року, адресованого позивачу, сума його акцептованої кредиторської вимоги до АТ «Єврогазбанк» складає 120 870,40 грн. та віднесена у відповідності до ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» до сьомої черги задоволення вимог кредиторів (а.с. 19 в т. 1).

На вимогу ОСОБА_2 від 09.07.2015 року про зміну способу відшкодування збитків, а саме на відшкодування збитків в натурі шляхом передачі золота 999,9 проби загальною масою 200 грамів/6,44 тройських унцій або сплати еквівалентної суми грошових коштів позачергово в еквіваленті по курсу НБУ станом на день такої виплати, ПАТ «Єврогазбанк» повідомило позивача, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що укладеними сторонами договорами банківських вкладів (депозиту) банківських металів не проінформовано вкладника, що такі вклади не забезпечуються коштами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому обґрунтованими є доводи позивача про те, що під час укладення спірних договорів він був введений в оману працівниками банку, так як був переконаний, що у разі визнання банку неплатоспроможним його вклад, який не перевищує суми 200 000 грн., буде повернутий Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу дії ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика, що включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, забороняється.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 даної статті встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Пунктом 3.2 Положення про порядок інформування вкладників про систему гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.07.2012 року №10 (в редакції від 31.01.2013 року, чинній на час укладення спірних договорів банківського вкладу) (далі Положення) у разі залучення банком вкладу, на відшкодування коштів за яким не поширюються гарантії Фонду, банк зобов'язаний ознайомити про це під підпис фізичну особу, яка має намір розмістити такий вклад у банку, до укладення такого договору, у тому числі вкладу, розміщеного на умовах отримання від банку процентів на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або з іншими фінансовими привілеями від банку (вклади на індивідуальній основі).

Як ствердив позивач, під час укладання спірних договорів банківського вкладу банк ні усно, ні письмово не повідомив його про те, що повернення вкладів у банківських металах Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не гарантується, а тому він правомірно розраховував на те, що згідно з існуючою системою гарантування вкладів повернення його вкладу буде повністю гарантуватися державою. Саме тому він і прийняв рішення розмістити свій вклад у відповідача. В іншому випадку він не погодився б на укладення спірних договорів.

Відповідач ПАТ «Європейський ОСОБА_4» не надав доказів того, що перед чи під час укладення спірних договорів банківського вкладу ознайомив позивача під підпис про непоширення гарантій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на такий вклад, а тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та задоволення його позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що вся інформація, яка стосується державних гарантій за банківськими вкладами, була доступною будь-якому клієнту банку, так як містилася на інформаційних стендах Івано-Франківського відділення №1 ПАТ «Європейський ОСОБА_4».

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що позивачем не доведено ні наявності умислу в діях відповідача, ні самого факту обману його відповідачем. Адже, згідно п. 1.8. Положення особливості залучення грошових коштів або банківських металів на вклади (депозити) регулюються внутрішніми положеннями банків, розробленими відповідно до законодавства України. Таким чином, відповідач зобовязаний був розробити внутрішнє положення, згідно із яким працівники банківського відділення на виконання п. 3.2. мали ознайомити позивача під підпис із ризиками розміщення вкладів у банківських металах до укладання договору. Такого внутрішнього положення відповідачем не розроблено, про що твердив свідок ОСОБА_5, колишній начальник відділення банку, який також пояснив, що договори вкладу були типовими, розроблені головним офісом відповідача і не містили відповідного застереження, встановленого п. 3.2. Положення. З наведеного слідує,що відповідач умисно створив такі умови своїм працівника, щоб вони приховували дану інформацію від споживачів, вводячи таким чином їх в оману щодо гарантій повернення їх вкладів Фондом.

Колегія суддів відхиляє і доводи апелянта про те, що, подаючи кредиторські вимоги за договорами банківського вкладу від 05.11.2013 року та від 03.01.2014 року, позивач фактично визнав дійсність цих договорів, адже позивач тільки з листа відповідача від 25.03.2015 року дізнався про те, що відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує вклади у банківських металах, про що відповідач всупереч Положення про порядок інформування вкладників про систему гарантування вкладів фізичних осіб, не проінформував його.

Доводи апелянта щодо закриття провадження у звязку з непідсудністю спору суду загальної юрисдикції не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права.

Положеннями ст. 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому законом порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є субєктами підприємницької діяльності.

За правилами господарського судочинства (ст. 12 ГПК) підлягають розгляду вимоги до боржника, стосовно якого (господарським судом) порушено справу про банкрутство. Відповідач же таким боржником не являється. Адже, ліквідація неплатоспроможних банків проводиться за спеціальною, відмінною від загальної, процедурою, відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюються.

Як установлено судом першої інстанції, спір між сторонами виник у звязку із укладенням договору банківського вкладу, що обумовлює цивільні правовідносини та урегульовується цивільним законодавством.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних правовідносин.

Саме тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, їм дано оцінку у сукупності зі встановленими обставинами справи.

Доводи апеляції не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ПАТ «Європейський ОСОБА_4» слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Європейський ОСОБА_4» відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 19 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_6