АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар: Шерівська Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення.

Посилалося на те, що 27 травня 2005 року між сторонами було укладено кредитний договір № SAMDN1811 про відкриття карткового рахунку, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 32 885,79 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 травня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № SAMDN1811 від 27 травня 2005 року відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21070, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_3, н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1

______________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/221/16 Головуючий у І інстанції Єфтеньев О.Г.

Категорія 27 Доповідач Литвинюк І.М.

Відповідач належним чином не виконала своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у неї станом на 27 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 134 954, 07 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 19 910,17 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 47 996,69 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 67 047, 21 грн.

Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN1811 від 27 травня 2005 року в сумі 134 954,07 грн. вилучити у відповідача та передати в заклад позивача предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель: 21070, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_3, н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ (технічний паспорт); звернути стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу його позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію ТЗ замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію ТЗ або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів виконання вимог Закону України «Про заставу» та договору застави, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо ціни предмета застави, місця розташування предмету застави та комплекту ключів, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

Проте погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, що ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, матеріалами справи та судом встановлено, що 27 травня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір SAMDN1811 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної карти «Авторосрочка» (далі - кредитний договір), згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 32 885,79 грн. зі сплатою 17,04% річних та терміном повернення до 22 травня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач надав в заставу автомобіль ВАЗ, модель: 21070, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_3, н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Однак, у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 27 квітня 2015 року утворилась заборгованість в розмірі 134 954, 07 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 19 910,17 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 47 996,69 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 67 047, 21 грн..

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, що є порушенням договірних зобов»язань.

Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином.

Частиною першої статті 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором.

В силу пункту 6.10 кредитного договору у разі порушення заставодавцем своїх зобов'язань, заставодержатель вправі звернути стягнення на предмет застави.

Згідно ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського

суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом або договором.

Порядок звернення стягнення на заставлене майно також передбачено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі-Закон).

Згідно до ст. 25 вказаного вище Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншої особою-покупцем або на публічних торгах.

Однією із процедур, передбачених ст. 26 Закону є продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Таким чином, право обтяжувача на продаж забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем може буди передбачено (надано) рішенням суду.

За таких обставин та з урахуванням положень ст.ст. 589, 1054 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про заставу» ст.ст.24-26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», колегія суддів приходить висновку про наявність підстав для звернення стягнення на заставлене майно.

Крім цього, сторони в укладеному також передбачили, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з додержанням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким способом, зокрема, шляхом продажу заставодержателем предмету застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем (п. 8.1., 8.2. Договору).

Отже, вимога позивача про звернення стягнення на предмет застави шляхом надання позивачу всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля (предмета застави), що належить на праві власності відповідачу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, відповідає умовам договору та вимогам закону.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належної уваги не звернув на зазначені вище вимоги закону та умови договору, та дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет застави та надання позивачу повноважень проводити всі необхідні дії в органах ДАЇ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах, які

пов'язані з продажем автомобіля.

Що стосується вимоги банку про вилучення у відповідача предмета застави та передачу його в заклад позивачу, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 575 ЦК України закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі.

Зазначена норма права кореспондується зі ст. 44 Закону України «Про заставу», відповідно до якої заклад - застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя.

Відповідно до п. 8.2. Договору у випадку порушення заставодавцем зобов'язань за кредитним договором, останній зобов'язується передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом прийому-передачі, що підписується сторонами.

При цьому, слід зазначити, що виконання рішення про звернення стягнення на предмет застави безпосередньо пов'язане із забезпеченням доступу до такого предмета, його переміщенням, необхідністю зняття з реєстраційного обліку з метою подальшого відчуження, що буде неможливо зробити без наявності у позивача автомобіля, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

З матеріалів справи, зокрема, з Акту прийому-передачі заставного майна від 06 квітня 2009 року (а.с. 89, 90) видно, що автомобіль ВАЗ, модель: 21070, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий автомобіль, н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1, передано ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу.

Таким чином, позовні вимоги про вилучення у відповідача та передачу позивачу предмету застави в заклад, є такими, що задоволенню не підлягають, а вимоги щодо вилучення комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорту) автомобіля ґрунтуються на умовах договору застави та відповідають положенням чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 липня 2012 року, що набрало законної сили, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано недієздатною та призначено їй опікуна - Хотинський психоневрологічний будинок-інтернат (а.с. 33).

Згідно зі ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів, щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною.

Отже, обов'язковою умовою відповідальності за порушення зобов'язання є вина боржника.

У рішенні Хотинського районного суду від 09 липня 2012 року, яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнана недієздатною, не зазначена дата, з якої вона визнається недієздатною. Отже, вона є недієздатною з 20 липня 2012 року, тобто з дня набрання рішенням законної сили.

З огляду на вищезазначені положення закону, ОСОБА_1 може відповідати за невиконання зобов'язання, оскільки правочин було вчинено 27 травня 2005 року, - до набрання законної сили рішенням про визнання її недієздатною, отже, на час укладення договору на отримання кредитних коштів вона вважається дієздатною, а тому правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою не можуть бути застосовані.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави задовольнити частково.

В рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором № SAMDN1811 від 27 травня 2005 року на загальну суму 134 954,07 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 19 910,17 грн., прострочені проценти - 47 996,69 грн., пеня - 67 047,1 грн., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки ВАЗ, модель: 21070, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_3, н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_1 (60000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1), вилучити в неї та передати ПАТ КБ «ПриватБанк» комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію ТЗ (технічний паспорт); звернути стягнення на вказаний предмет застави шляхом продажу його позивачем з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною не нижче ринкової, визначеною незалежним суб'єктом оціночної діяльності, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію ТЗ замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію ТЗ або його дублікату для його подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: