Справа № 750/4389/16-ц Провадження № 22-ц/795/1768/2016 Головуючий у I інстанції -Литвиненко І. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Острянського В.І.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю позивача, його представника ОСОБА_1,

представника відповідача Машко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

Рішенням від 10 серпня 2016 року Деснянський районний суд м. Чернігова частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 Визнав незаконним наказ головного лікаря Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради № 49-од від 19 жовтня 2015 року «Про виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ від 23 вересня 2015 року у справі № 750/7483/14» в частині звільнення з роботи ОСОБА_3 з 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 01 жовтня 2015 року. Поновив ОСОБА_3 на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 02 жовтня 2015 року. Стягнув з відповідача на користь ОСОБА_3 25402,29 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ЧМЛ № 2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк звернення з позовом не пропущений, зазначаючи, що наказ від 19 жовтня 2015 року не був доведений до відома позивача та не вручено його копію.

Представник відповідача стверджує, що ОСОБА_3 сам вказує на пропуск ним строків для оскарження, не посилаючись при цьому на наявність поважних причин. Вказує, що з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права - 10 березня 2016 року до часу звернення до суду з позовом - 29 квітня 2016 року сплинув передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк. До позовної заяви ОСОБА_3 було додано копію оскаржуваного наказу, що, на думку відповідача, засвідчує факт його вручення.

Крім цього, апеляційна скарга містить заперечення щодо обов'язку роботодавця саме вручити копію наказу позивачу, оскільки приписи ст. 47 КЗпП України чітко визначають, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника останній зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

В письмових запереченнях представник позивача просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про звільнення за власним бажанням із 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 за сумісництвом ОСОБА_3 не подавав ні до його поновлення на підставі наказу № 49-од від 19 жовтня 2015 року, ні після цього, отже, оскаржуваний наказ в частині звільнення позивача із займаної посади суперечить положенням ст. 38 КЗпП України. В зв'язку з поновленням позивача на роботі, суд прийшов до висновку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проте частково задовольнив вказані вимоги через неправильність поданого ОСОБА_3 розрахунку.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 з 1992 року працював на посаді завідувача відділення серцево-судинної хірургії Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради і за сумісництвом з 21 лютого 2005 року виконував роботу на 0,5 посади лікаря серцево-судинного хірурга рентгенопераційного кабінету для проведення ангіографії, відповідно до наказу ЧМЛ № 2 № 55-к від 21 лютого 2005 року (а.с. 7 зворот).

Згідно з п. 2 наказу ЧМЛ № 2 № 181-ос від 19 червня 2014 року звільнено ОСОБА_3, завідувача (лікаря-хірурга судинного) відділення серцево-судинної хірургії, з 10 червня 2014 року від сумісництва на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку цього відділення у зв'язку зі скороченням штату (п. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 8 зворот).

Рішенням від 06 травня 2015 року Апеляційний суд Чернігівської області визнав незаконним зазначений вище наказ № 181-ос від 19 червня 2014 року та поновив ОСОБА_3 на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії ЧМЛ № 2 за сумісництвом з 11 червня 2014 року. Стягнув з ЧМЛ № 2 на користь позивача 27569,31 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 6-11).

Ухвалою від 23 вересня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначене рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року залишив без змін.

21 вересня 2015 року ОСОБА_3, як завідувач відділення серцево-судинної хірургії, подав заяву про звільнення із займаної посади з 01 жовтня 2015 року (а.с. 45). Наказом № 270-ос від 21 вересня 2015 року позивача було звільнено з посади завідувача відділення серцево-судинної хірургії з 01 жовтня 2015 року (а.с. 44).

З матеріалів справи вбачається, що на час звільнення із основної посади - 01 жовтня 2015 року, позивач не був фактично поновлений на роботі як сумісник відповідно до рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 06 травня 2015 року, бажання бути звільненим з 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку не виявляв і відповідної заяви з цього приводу не подавав. Наведені обставини в апеляційній інстанції сторона відповідача не заперечувала.

Наказом № 49-од від 19 жовтня 2015 року «Про виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року по справі № 750/7483/14» ОСОБА_3 поновлено на 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії ЧМЛ № 2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 11 червня 2016 року. У зв'язку з поданням ОСОБА_3 21 вересня 2015 року особистої заяви та подальшого видання наказу № 270-ос від 21 вересня 2015 року про звільнення за власним бажанням позивач вважався звільненим з 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії ЧМЛ № 2 Чернігівської міської ради за сумісництвом з 01 жовтня 2015 року (а.с. 5).

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, строк звернення з даним позовом до суду ОСОБА_3 не пропущений, оскільки роботодавцем не було вжито передбачених заходів для ознайомлення ОСОБА_3 з наказом від 19 жовтня 2015 року та видачі йому його копії.

Посилання відповідача на ознайомлення позивача з оспорюваним наказом під час розгляду іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ЧМЛ № 2 про стягнення заробітної плати, а отже і початок відліку часу, з якого ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права, не можуть бути взяті до уваги при вирішенні даного спору. Так, з копії журналу судового засідання від 10 березня 2015 року, в ході якого до матеріалів справи була приєднана копія оспорюваного наказу, вбачається, що розгляд справи відбувався у відсутності ОСОБА_3, за участю його представника.

Крім того, законодавцем чітко визначено, що у справах про звільнення працівник може звернутися з позовом в місячний строк саме з дня вручення йому копії наказу про звільнення або з дня вручення трудової книжки, на підтвердження чого належних доказів відповідачем надано не було. Отже посилання на пропуску строку звернення до суду з даним позовом є хибними, про що правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача обов'язку відповідно до ст. 47 КЗпП України вручити копію наказу позивачу у зв'язку з його звільненням за власним бажанням, не стосуються предмету доказування, оскільки в даному випадку визначальним для вирішення питання пропуску строку звернення до суду відповідно до ст. 233 КзпП України є час, коли особа отримала наказ про своє звільнення або трудову книжку. При цьому не оспорюється, що заяву про звільнення за власним бажанням із 0,5 посади лікаря-хірурга судинного рентгенохірургічного блоку відділення серцево-судинної хірургії ЧМЛ № 2 за сумісництвом позивач не подавав ні до його поновлення на підставі наказу № 49-до від 19 жовтня 2015 року, ні після цього, він лише виявив намір звільнитися за власним бажанням з посади завідувача відділення серцево-судинної хірургії, а надання до позовної заяви ксерокопії наказу про звільнення не свідчить про його вручення позивачу.

Колегія суддів також погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами щодо необхідності стягнення, згідно ст. 235 КЗпП України, на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначення його розміру.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської лікарні № 2 Чернігівської міської ради - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: