КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ

Справа №552/1701/16-ц
Провадження № 2/552/913/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.08.2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до 36 Шляхо-відновлювального загону державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

05.04.2016 року позивачі звернулись до суду із вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовували тим, що на підставі рішення проживають за адресою АДРЕСА_1 , стара адреса АДРЕСА_2 . Квартира загальною площею 40.5 кв.м, житловою площею 21.9 кв.м. та складається із 1-а кімната площею 21.9 кв.м, коридору (1) площею 4.6 кв.м., кухні (3) площею 7.7 кв.м., санвузла (4) площею 4.1 кв.м. В квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 у зв`язку з навчанням на денному відділенні вищого учбового закладу тимчасом зареєстрована у гуртожитку в м. Харкові. Право на зайняття спірної квартири у них виникло на підставі ордеру на квартиру АДРЕСА_3 від 13.07.2001 року, який виданий відповідно до протоколу № 39 від 02.02.2001 року, а повторно ордер видавався 24 червня 2008 року № 82 на підставі протоколу № 10 ж/к в/ч НОМЕР_1 від 24.06.2008 року. Квартира була надана їм у постійне користування. 13.07.2001 року вони поселились у спірну квартиру та зареєстровані у ній. Будинок у якому розташована квартира раніше перебував на території військового містечка № НОМЕР_2 та перебував на балансі КЕВ м. Полтави та закріплений за в/ч НОМЕР_3 . На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 389 - р від 17.06.2004 року військове містечко передане із сфери Міністерства транспорту та зв`язку України нині Міністерство інфраструктури України, яке не було і не є власником спірного майна. У звв`язку із розформуванням військового містечка вказаний будинок переданий на баланс 36-му Шляхо-відновлювального загону державної спеціальної служби транспорту. Вони мають намір отримати вказану квартиру у власність, однак на підставі ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» вони не можуть її отримати, оскільки будинок у якого знаходиться квартира не переданий до комунальної власності міста. Вважають, що оскільки вони тривалий час, з 2001 року відкрито і безперешкодно користуються вказаною квартиру, утримують її то вони набули права власності на неї за набувальною давністю.

У судове засідання позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 надали заяви про розгляд справи у їхню відсутність, просили задовольнити позовні вимоги.

Позивач ОСОБА_3 та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити . ОСОБА_3 пояснила, що з часу передачі будинку на баланс відповідачеві відповідач взагалі не опікується вказаним будинком, не проводить поточний ремонт, не укладав жодних договорів на утримання будинку та прибудинкової території, а також з іншими комунальними службами. Вони , а також інші мешканці будинку самі укладали договір на вивіз сміття, самі ліквідовували наслідки відключення електроенергії та газопостачання, встановлювали індивідуальне опалення в квартиру. Перебування на балансі вказаного будинку у відповідача зводиться тільки до того, що він видає необхідні довідки про реєстрацію осіб.

Відповідач свого представника у судове засідання не направив, надав заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника та заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що власник вказаного будинку не встановлений.

Заслухавши позивача, його представника дослідивши матеріали справ суд дійшов до наступних висновків.

13.07.2001 року ОСОБА_3 військовою частиною НОМЕР_3 був виданий ордер №3 за зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_4 ( а.с. 31).

Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 346 від 11.11.2009 року триповерховому житлового будинку зі старою адресою АДРЕСА_2 надано нову адресу АДРЕСА_5 ( а.с. 27).

24 червня 2008 року на підставі протоколу № 10 житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24.06.2008 року ОСОБА_3 був наданий ще один ордер на зайняття спірної квартири ( а.с 32).

Із довідки військової частини НОМЕР_4 убачається, що позивач ОСОБА_6 зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 2001 року квартиру отримав на підставі протоколу житлової комісії в/ч НОМЕР_3 02.02.2001 року ( а.с. 33).

Будинок у якому розташована квартира раніше перебував на території військового містечка № НОМЕР_2 та перебував на балансі КЕВ м. Полтави та закріплений за в/ч НОМЕР_3 . На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 389 - р від 17.06.2004 року військове містечко передане із сфери Міністерства транспорту та зв`язку України нині Міністерство інфраструктури України, яке не було і не є власником спірного майна.

Із листа управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради від 10.11.2015 року убачається, що будинок АДРЕСА_5 до комунальної власності міста не переданий ( а.с.34).

Із листа цього управління від 12.03.2016 року убачається, що передача у власність спірної квартири буде можливим тільки після передачі будинку до комунальної власності міста Полтави ( а.с. 89).

ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та вони мають дочку ОСОБА_4 1996 року народження, яка знята з реєстраційного обліку за спірною квартирою та зареєстрована в гуртожитку АДРЕСА_6 у зв`язку із її навчанням на денному відділенні Національного фармацевтичному університеті ( а.с 38).

Із витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно на час розгляду справи право власності на будинок АДРЕСА_5 не зареєстроване ( а.с. 129).

Будинок перебуває на балансі 36 Шляхо-відновлювального загону державної спеціальної служби транспорту Міністерства інфраструктури України ( а.с.127)

Із заперечень на позовну заяву убачається, що вирішити питання про передачу позивачам у власність спірної квартири не представляється можливим, так як в структурі міністерства інфраструктури України відсутній приватизаційний орган, а повноваження щодо передачі у власність громадянам житлового фонду передано до органів місцевого самоврядування. Із заперечень також убачається, що військове містечко передано відповідачеві на баланс без належно оформлених документів на право власності. ( а.с. 132-133, а.с. 135-140).

Отже вищевказаними доказами встановлено, що позивачі проживають та відкрито користуються спірною квартирою, яка немає власника, з 2001 року, але отримати її у власність на підставі ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» не мають можливості, оскільки будинок немає власника, належного балансоутримувача та не переданий до комунальної власності міста.

Позивачі звертались до балансоутримувача та органів місцевого самоврядування з проханням передати їм спірну квартиру у власність , однак їм відмовлено у передачі спірної квартири у власність з тих підстав, що балнсоутримувач не має власного приватизаційного органу , не передає та не збирається передавати будинок у комунальну власність, а органи місцевого самоврядування позбавлені можливості передати спірну квартиру у власність з тих підстав, що будинку , в якому знаходиться квартира, не перебуває у комунальній власності.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, ст. 3 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Спірна квартира немає власника, не є службовим житловим приміщенням, а отже позивачі мають право на отримання вказаної квартири у власність, однак у спосіб, передбачений ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» вони не можуть цього зробити з вищенаведених підстав.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено що: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю необхідно враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Позивачі жодних договорів з приводу зайняття спірної квартири не укладали з відповідачем.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Будинок, у якому знаходиться спірна квартира, немає власника , що підтверджується вищенаведеними доказами.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. На момент передачі позивачам квартири, тобто на початковий момент, який включається в повний строк давності володіння, визначений законом позивачі добросовісно отримали її та володіють і користуються спірною квартирою відкрито, без укладання будь-яких договорів ( оренди тощо).

На вказану квартиру не претендують інші особи, оскільки квартира була надана позивачам у постійне користування і вони отримали її майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позивачі добросовісно заволоділи спірною квартирою, на законних підставах вселилися та користуються квартирою, утримують її у належному стані, провели опалення, уклали самостійно усі договору з комунальними службами, відкрито та безперевно володіють нею протягом 15 років, вони набули права власності за набувальною давністю відповідно до ст.. 344 ЦК України.

Аналогічна судова практика викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 12.02.2015 року по справі №6-41414 св 14.

Суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що оскільки власник будинку не встановлений, то немає підстав для задоволення позову.

Як вже зазначалось вище право власності за набувальною власністю може бути визнане і у разі відсутності власника майна .

Згідно висновку про оцінку майна спірна квартира оцінена в 276 000грн, отже позивачі вірно визначили розмір судового збору 2 760 грн.

Аналізуючи зібрані по справі докази суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 344 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право спільної сумісної власності, по 1/3 частині за кожним, на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 40.5 кв.м, житловою площею 21.9 кв.м. яка складається із 1-а кімната площею 21.9 кв.м, коридору (1) площею 4.6 кв.м., кухні (3) площею 7.7 кв.м., санвузла (4) площею 4.1 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. а особам, що не були присутніми при проголошення рішення суду протягом цього строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий Л.М. Васильєва