справа № 691/272/16-ц
провадження № 2/691/184/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 рокуГородищенський районний суд Черкаської області

В складі :

головуючого судді Савенко О.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Городище цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням,-

встановив :

ОСОБА_2 звернувся із заявою до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що на підставі свідоцтва на праві особистої власності є власником житлового будинку по вул.Київській, №26 в с.Старосілля Городищенського району Черкаської області. 08 грудня 2010 року в будинку здійснена державна реєстрація ОСОБА_3, яка фактично з липня 2012 року, разом з донькою ОСОБА_4, вибули з належного йому будинку, проте із реєстраційного обліку не знялася. Реєстрація місця проживання відповідачки перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд. Звернувя до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив його задоволити, вказавши, що відповідачка тривалий час не проживає у будинку, а саме майже чотири роки.

Відповідачка позовні вимоги визнала та не заперечила щодо їх задоволення.

Третя особа Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до суду, будучи вчасно та належним чином повідомленою, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 18 березня 2016 року №674, у судове засідання не з"явилася, але надала заяву від 23 березня 2016 року №102 про розгляд справи без її участі, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши сторони, вивчивши заяву третьої особи про відсутність заперечень проти задоволення позову, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_2, згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26 лютого 1988 року є власником будинку по вул.Київській, №26 в с.Старосілля Городищенського району Черкаської області (а.с.4). Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 10 березня 2016 року №263, відповідачка ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4 з 01 липня 2012 року в будинку №26 по вул.Київській в с.Старосілля Городищенського району Черкаської області не проживають (а.с.5). У судовому засіданні позивач пояснив, що відповідачка, місце проживання за яким зареєстрована, залишила у липні 2012 року і, з того часу, він утримує належне йому домоволодіння самостійно.

Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав («Пауэлл и Рейнер проти Об»єднаного Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Джілов проти Великобританії» від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст.47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

За ст. 9 ч.3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї понад шість місяців у випадках, передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України, і даний перелік є вичерпним.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку ст. 72 Житлового Кодексу України. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, надано розяснення щодо підстав визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Із зазначеного розяснення та відповідно до ст. 107 Житлового Кодексу України, де зазначено, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму, у разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, випливає, що наймач або члени його сімї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування житловим приміщенням з дня вибуття, незалежно від предявлення позову. В силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», втрата права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Частина 1 ст.405 ЦК України, закріплює право за членами сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім»ї власника свого права користування, яке надає йому ст.405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

З врахуванням вищенаведеного, відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням, що належить позивачу.

Позов підтверджується: копією паспорту ОСОБА_2, копією свідоцтва свідоцтва про право особистої власності від 26 лютого 1988 року, довідкою виконавчого комітету Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області від 10 березня 2016 року №263.

На підставі наведеного, керуючись ст. 48 Конституції України, Європейською конвенцією «Про захист прав людини та основних свобод», ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України, ст. 9, 61, 71, 72, 107 Житлового кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 та ст. ст. 10, 11, 13, 14, 57, 60, 209, 212, 214, 215,218,224, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про втрату права користування жилим приміщенням - задоволити.

Визнати, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням по вул. Київська, №26 в с.Старосілля Городищенського району Черкаської області, яке належить згідно свідоцтва на праві особистої власності на житловий будинок від 26 лютого 1988 року, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителю ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Черкаської області повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_5