22-ц/775/182/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Харитонова Г.Л. Категорія 53
Суддя-доповідач Сорока Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Бугрим Л.М., Лопатіної М.Ю.,

секретар - Собецька О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

28 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (далі за текстом ПАТ «Азовелектросталь») та просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06.02.2015 року по 28.09.2015 року у розмірі 8091,19грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2010 року по 05.02.2015 рік. В день звільнення відповідач не сплатив заборгованість по заробітній платі, чим порушив вимоги ст.116 КЗпП України, тому у відповідності до вимог ст.117 КЗпІІ України має сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 грудня 2015 року (заочним) позов ОСОБА_2 до ПАТ «Азовелектросталь» задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 2037,35грн. з утриманням ПАТ «Азовелектросталь» з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

Також стягнуто з ПАТ «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи не подав, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судового виклику рекомендованим листом з повідомленням про вручення та звітом про направлення факсимільного повідомлення. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, колегія суддів розглянула справу у його відстуності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2, яка доводи апеляційної скарги підтримала, просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка в період часу з 01.11.2010 року по 05.02.2015 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, 05.02.2015 року звільнена.

За період роботи їй нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, в день звільнення розрахунок з позивачкою не був проведений, заборгованість по заробітній платі виплачена 29.09.2015 року, що підтверджується платіжними дорученнями №№403,404 від 25.09.2015 року, №20 від 28.09.2015 року та №14 від 29.09.2015 року.

За таких обставин, виходячи з того, що позивачка в день звільнення не працювала, в день звільнення з нею розрахунок проведений не був, а також того, що Іллічівським районним судом м.Маріуполя 07.08.2015 року був виданий судовий наказ про стягнення з ПАТ «Азовелектросталь» на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, фактично розрахунок проведений 29.09.2015 року і заборгованість у відповідача перед позивачкою відсутня, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивачки відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.08.2015 року по 29.09.2015 року, що становить 35 днів. З урахуванням того, що середньоденний заробіток позивачки складає 58,21грн. і цей розрахунок сторонами не оспорюється та проведений у відповідності з положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, суд визначив розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з дня видачі судового наказу по день проведення відповідачем з нею фактичного розрахунку, тобто за період з 07.08.2015 року по 29.09.2015 року, у розмірі 2037,35грн. (58,21Х35).

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повній мірі погодитись не може.

Згідно зі ст.ст.47,116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Зі справи вбачається, що позивачка була звільнена з підприємства 05.02.2015 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці та не оспорювалось сторонами.

На час звільнення відповідач перед позивачкою мав заборгованість по заробітній платі, яка виплачена позивачці згідно платіжних доручень №403,404 від 25.09.2015 року в сумі 2479,35грн., згідно платіжного доручення №20 від 28.09.2015 року в сумі 1735,55грн., згідно платіжного доручення №14 від 29.09.2015 року в сумі 4049,60грн., що підтверджується довідкою підприємства №3247 від 20.10.2015 року (а.с.22). Позивачка не оспорювала, що 29.09.2015 року відповідачем з нею був проведений повний розрахунок.

Зі справи також вбачається, що в день звільнення позивачка не працювала, перебувала у простої невикористаному (працівник відсутній на роботі в період простою), що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за лютий 2015 року та довідкою начальника ВОПіЗ ПАТ «Азовелектросталь» №301/9-161 від 28.08.2015 року (а.с.21,23).

В апеляційному суді ОСОБА_2 пояснила, що в день звільнення вона не працювала, була у простої, на підприємство прибула за викликом адміністрації, яка її ознайомила з наказом про звільнення за скороченням штату, що обхідний лист вона оформила і трудову книжку отримала 06.02.2015 року, а також те, що із письмовою заявою про проведення з нею розрахунку вона до адміністрації не зверталась.

Будь-яких доказів того, що в день звільнення позивачка працювала та що вона зверталась до відповідача із заявою про виплату їй заборгованої суми заробітної плати в день звільнення або в інший час до звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивачка суду не надала і такі докази у справі відсутні.

З огляду на наведене суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що на підставі ст.117 КЗпП України позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не з дня звільнення, а з часу пред'явлення вимог до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Між тим, як вбачається зі справи №264/5113/15-ц (провадження №2-н/264/936/2015) ОСОБА_2 04.08.2015 року звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ПАТ «Азовелектросталь» на її користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 8264,50грн. Іллічівським районним судом м.Маріуполя 07.08.2015 року був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі у вказаній сумі.

Дата звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі є датою пред'явлення позивачкою вимоги до відповідача про проведення з нею розрахунку у зв'язку із звільненням. Тому з урахуванням положень ст.ст.116,117 КЗпП України позивачка має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати подачі до суду заяви про видачу судового наказу по час фактичного проведення розрахунку, тобто за період з 04.08.2015 року по 29.09.2015 року, що з урахуванням графіку роботи позивачки (а.с.24) складає 38 робочих днів, оскільки з вини відповідача заборгованість по заробітній платі позивачці не була погашена за цей час.

Однак, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково за день пред'явлення позивачкою вимоги до відповідача про проведення розрахунку прийняв день видачі судового наказу.

У зв'язку з цим рішення суду в частині періоду та суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні.

Згідно наведеного ОСОБА_2 розрахунку середньоденна заробітна плата позивачки складає 58,21грн. (а.с.2-3). В апеляційному суді позивачка підтримала цей розрахунок та просила його застосувати при вирахуванні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач в суді першої інстанції з даним розрахунком середньоденної заробітної плати погодився, визнав його вірним, що підтверджується змістом заперечень представника відповідача (а.с.20). В судове засідання представник відповідача не з'явився та заперечень на апеляційну скаргу не подав.

Тому, виходячи з положень ч.1 ст.61 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв, що середньоденна заробітна плата позивачки становить 58,21грн.

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2015 року (з дня подачі заяви про видачу судового наказу) по 29.09.2015 року (день фактичного проведення повного розрахунку) у розмірі 2211,98грн. (38дн.Х58,21грн.) з урахуванням податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати роботодавцем, оскільки невиплата позивачці заробітної плати мала місце з вини відповідача.

Підстав для стягнення середнього заробітку з дня звільнення по день звернення до суду із заявою про видачу судового наказу не має, оскільки позивачка в день звільнення не працювала та не надала суду доказів, що вона зверталась на підприємство із заявою про проведення розрахунку до виникнення спору в суді.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що суд неправильно застосував положення ст.ст.34,113 КЗпП України, залишив без уваги вимоги статей 47,110,116 КЗпП України, абзаців 5-7 п.4.1, п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Міністерством праці, Міністерством юстиції, Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, та не врахував, що відсутність працівника на роботі в день звільнення підтверджується поштовим повідомленням відділу кадрів із вказівкою про необхідність позивачу отримати трудову книжку, а не табелем обліку робочого часу, який був взятий судом до уваги, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Відповідно до табелю обліку використаного робочого часу ОСОБА_2 у лютому 2015 року позивачка не залучалася до виконання роботи, перебувала у простої «Пн» - 4 дні, що становить 32 години (а.с.23).

Згідно довідки начальника ВОПіЗ ПАТ «Азовелектросталь» від 28.08.2015 року №301/9-161 в табелі обліку робочого часу «Пн» є невикористаний простій - працівник відсутній на роботі в період простою (а.с.21).

Табель обліку робочого часу є звітним документом обліку відпрацьованого часу та підставою для нарахування заробітної плати позивачці за відпрацьований час у лютому 2015 року.

Позивачка не оспорювала правильність обліку її відпрацьованого робочого часу у лютому 2015 року та правильність нарахування їй заробітної плати, проведеної на підставі даних вказаного табелю щодо відпрацьованого робочого часу.

У справі відсутні будь-які докази того, що позивачка залучалася 29.09.2014 року до виконання обов'язків за трудовим договором або іншої роботи на підприємстві на період простою.

Сама позивачка в апеляційному суді пояснила, що 05.02.2015 року вона не працювала, а приходила на підприємство для оформлення звільнення, перебувала на підприємстві не тривалий час, ознайомилась з наказом про звільнення та отримала обхідний лист, який оформила 06.02.2015 року та отримала трудову книжку також 06.02.2015 року.

З урахуванням наведеного, виходячи з того, що позивачка в день звільнення не працювала, а відвідувала підприємство на нетривалий час для ознайомлення з наказом про звільнення і покинула підприємство до закінчення робочого дня, вимог про проведення з нею розрахунку в день звільнення не заявляла і не пред'являла такої вимоги до адміністрації в подальшому до звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, що в апеляційному суді позивачка не заперечувала, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дня звільнення по час пред'явлення до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі у відповідності з положеннями ст.117 КЗпП України не має, оскільки відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то роботодавець зобов'язаний виплатити всі суми, що належать йому до сплати, не пізніше наступного дня після пред'явлення вимоги звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена Міністерством праці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, на положення абзаців 5-7 п.4.1, п.4.2 якої посилається позивачка в апеляційній скарзі, регламентує питання щодо оформлення та видачі звільненому працівникові належно оформленої трудової книжки і це не впливає на правильність висновків суду щодо проведення розрахунку зі звільненим працівником у порядку встановленому ст.116 КЗпП України. Крім того, позивачкою не заявлялися вимоги щодо порушення її прав при видачі трудової книжки. Також позивачкою не заявлялися вимоги щодо порушення її прав щодо своєчасного надання розрахункового листка про нараховані суми, які належали їй до сплати при звільненні, і правильність нарахованих відповідачем сум не оспорювалась.

З огляду на наведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги та зміною рішення суду першої інстанції, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 535,92грн., оплата якого була відстрочена позивачці до закінчення апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 15 грудня 2015 року в частині періоду та суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 серпня 2015 року по 29 вересня 2015 року в розмірі 2211 (дві тисячі двісті одинадцять) гривень 98 копійок з подальшим вирахуванням передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із заробітної плати роботодавцем при їх виплаті.

В решті частини рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 535 (п'ятсот тридцять п'ять) гривень 92 копійки (на розрахунковий рахунок 0015, код класифікації доходів бюджету 22030001, МФО 834016, банк отримувача - Головне управління Державної казначейської служби України у Донецькій області, ЄДРПОУ - 37868870, отримувач коштів - Артемівське УК/м. Артемівськ/22030001, призначення платежу - судовий збір за подання апеляційної скарги по справі 264/6538/15-ц, Апеляційний суд Донецької області (м. Маріуполь), ).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Бугрим Л.М.

Лопатіна М.Ю.