АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/4963/15-ц Головуючий суддя І інстанції Бутенко В. М.
Провадження № 22-ц/790/3754/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «право власності»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особа: ОСОБА_3, відділ державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області, відділ опіки та піклування Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про виділ в натурі частки із спільного майна, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та стягнуто з них на її користь в солідарному порядку 252 832 грн. на відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 в добровільному порядку відшкодувати завдану нею шкоду відмовляється, на праві спільної сумісної власності їй та ОСОБА_1 належить житловий будинок № 2 по вїзду Дорожників у м. Ізюмі Харківської області, а іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення відповідачка не має, ОСОБА_2 просила виділити ОСОБА_1 в натурі ? частини житлового будинку № 2 по вїзді Дорожників у м. Ізюмі Харківської області для звернення стягнення на вказану частку у спільному майні.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року позов задоволено. Виділено в натурі у власність ОСОБА_1 ? частини житлового будинку із надвірними будівлями, розташованих на земельній ділянці площею 1000 кв.м. по вїзді Дорожників, буд. № 2 в м. Ізюмі Харківської області загальною площею 179, 5 кв.м., житловою площею 63 кв.м для звернення стягнення за вироком Ізюмського міськрайонного суму Харківської області від 09 жовтня 2013 рокую. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 487 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати, провадження у справі закрити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 366, 371 ЦК України та виходив із доведеності позивачкою своїх вимог про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано винними у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та стягнуто в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 252 832 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

13 січня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного судового рішення, в ході якого станом на 03 серпня 2016 року перераховано на рахунок стягувача ОСОБА_2 лише 3 095 грн., оскільки іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, окрім належного на праві спільної сумісної власності боржнику ОСОБА_1 та ОСОБА_1 житлового будинку № 2 по вїзду Дорожників в м. Ізюмі Харківської області, не встановлено.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст. 369 ЦК).

Частинами 1 та 2 ст. 370 ЦК встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 366, 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній або частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 369, 370, 379, 380 ЦК України виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі висновків експертів.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи позивачем в суді першої інстанції заявлено не було.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представнику ОСОБА_2 ОСОБА_7 було розяснено його процесуальне право на призначення судом та проведення відповідної експертизи з метою визначення технічної можливості та варіантів виділу в натурі частки ОСОБА_1 із спільного майна (житлового будинку), але останнім відповідного клопотання заявлено не було, від проведення експертизи представник позивача в судовому засіданні відмовився.

Отже, не надавши належних доказів, ОСОБА_2 не довела свого позову, що є її обовязком відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для його задоволення.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 підлягає стягненню сплачений останньою за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки із спільного майна в натурі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 535 грн. 92 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді