УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Каханівська сільська рада Ананьївського району Одеської області, про визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Каханівська сільська рада Ананьївського району Одеської області, Ананьївська районна державна нотаріальна контора Одеської області, про визнання заповіту недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7

Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 3,72 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, та належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2006 року (далі - спірна земельна ділянка).

Спадщину прийняла її мати ОСОБА_8, яка одержала свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 червня 2011 року (спадкова справа № 164/2011).

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати померла, після смерті якої відкрилася спадщина на вищезазначену земельну ділянку, житловий будинок АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 4,12 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована території на Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області, та належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 10 жовтня 2006 року.

За життя 1 серпня 2011 року ОСОБА_8 зробила заповідальне розпорядження, посвідчене секретарем Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеську області Мовчан О.Д. та зареєстроване в реєстрі за № 316, яким на випадок смерті заповідала позивачці усе своє майно.

Після смерті матері вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де було заведено спадкову справу № 390/2012.

Крім того, з заявами про прийняття спадщини звернулися її рідні брати ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Листом держаного нотаріуса № 2133/01-16 від 4 листопада 2011 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, оскільки за життя ОСОБА_8 не зареєструвала у встановленому порядку свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 червня 2011 року.

Крім того, при отриманні Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 4 листопада 2014 року встановлено, що земельна ділянка, яка є предметом спадщини з кадастровим номером НОМЕР_3 має площу 3,7190 га, а не 3,72 га як зазначено в державному акті на право приватної власності на земельну ділянку та в свідоцтві про право на спадщину за законом від 15 червня 2011 року.

Відповідач є пенсіонером й має право на обов'язкову частку в спадщині, тобто половину від третьої частини.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/6 частин спірної земельної ділянки.

У березні 2015 року відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у лютому 2015 року, отримавши первісний позов, дізнався, що 1 серпня 2011 року мати ОСОБА_8 склала заповіт, за яким розпорядилася своїм майном на користь дочки ОСОБА_4

Він вважав, що заповіт є недійсним за формою та змістом його вчинення, оскільки складений поза приміщенням Коханівської сільської ради, в посвідченому написі на документі і в реєстрі нотаріальних дій не зазначено місце вчинення нотаріальної дії та причини цього.

Крім того, зазначав, що сумнівним є факт складання матір'ю заповіту на користь дочки, яка не приймала участі в догляді за нею.

Натомість повний догляд та підтримку надав її молодший син, третя особа - ОСОБА_6

Враховуючи викладене, ОСОБА_6 просив визнати заповіт, укладений 1 серпня 2011 року від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4, посвідчений секретарем Каханівської сільської ради Мовчан О.Д., за №161, недійсним.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано заповіт ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 за реєстровим номером 161, посвідчений секретарем Коханівської сільської ради Ананьївського району Одеської області Мовчан О.Д., недійсним.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 28 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/6 частин спірної земельної ділянки.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_4 у позові та задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову й задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції керувався тим, що заповіт, згідно із яким 1 серпня 2011 року ОСОБА_8 розпорядилася своїм майном на користь дочки ОСОБА_4, складений поза приміщенням Коханівської сільської ради, в посвідченому написі на документі і в реєстрі нотаріальних дій не зазначено місце вчинення нотаріальної дії та причини цього, що є підставою для визнання його недійсним.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову і відмову у зустрічному позові, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220-1223, 1234-1236, 1247, 1251, 1257 ЦК України, врахувавши роз'яснення постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оцінивши докази відповідно до ст. 212 ЦПК України, із дотриманням норм процесуального права, обґрунтовано виходив із того, що оспорюваний заповіт, посвідчений повноважною особою, за формою та змістом відповідає вимогам законодавства, волевиявлення ОСОБА_8 на його вчинення було вільним та відповідало її внутрішній волі, а відтак не може бути визнаний недійсним.

Колегія суддів погоджується із такими висновками апеляційного суду.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційної скарги у цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 5 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.І. Журавель
Судді:О.В. Закропивний
В.А. Черненко