Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 315/1228/15 Головуючий у 1 інстанції: Телегуз С.М.
№ провадження 22-ц/778/3053/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„30 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

У позові зазначала, що 04 серпні 2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № ZPG0GK, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 17517,01 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін до 04 серпня 2018 року.

У забезпечення зобов'язань за кредитним договором № ZPG0GK від 04 серпня 2008 року у той же день між сторонами було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі № 2258 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, за умовами якого вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 103 по вулиці 1 Травня в м. Гуляйполе Запорізької області, вартість якого складає 116 282 грн. 40 коп.

Вважає, що кредитний договір № ZPG0GK від 04 серпня 2008 року та договір іпотеки мають бути визнані недійсними, оскільки при їх укладенні не були виконані вимоги щодо дійсності правочину, положення договору є несправедливими.

Так, між сторонами не укладався договір про відкриття поточного рахунку, банком були надані не кредитні кошти, як це передбачено договором, а переказ у валюті, що, на думку позивача, ставить під сумнів правомірність дій банку в частині нарахування процентів за користування коштами та видачу кредитних коштів взагалі;

Крім того, банк не надав необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про валютні ризики, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», і поставив її в нерівні з банком умови, у зв'язку з чим через підняття в 2014 році курсу долара США і збільшення його в 2,5 рази вона стала не в змозі сплачувати кредит;

Також в п.п.8.1. кредитного договору виконання зобов'язання вказане у доларах США, що суперечить вимогам ст. 533 ЦК України, оскільки на момент укладення договору у ПАТ КБ «Приватбанк» була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійснення платежів.

У зв'язку з недійсністю кредитного договору необхідно визнати недійсним також договір іпотеки від 04.08.2008 року.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № ZPG0GK від 04 серпня 2008 року, укладений між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, визнати недійсним іпотечний договір від 04 серпня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за № 2257, укладений між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, зупинити нарахування пені, відсотків,штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту від 04.08.2008 року з моменту останньої оплати за квитанціями, виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 04 серпня 2008 року, а саме: на будинок № 103 по вул. 1 Травня в м. Гуляйполе Запорізької області.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, суд послався на його безпідставність та недоведеність вимог.

Висновки суду погоджуються з фактичними обставинами справи, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 04 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» , та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ZPG0GK(а.с.10-14), за умовами якого позивачу, зокрема, були надані кредитні кошти у розмірі 17517,01 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 504 долари США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 125,30 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 87,71 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін до 04 серпня 2018 року(п.8.1 договору).

У забезпечення зобов'язань за кредитним договором № ZPG0GK від 04 серпня 2008 року у той же день між сторонами було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі № 2258 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, за умовами якого вона передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок № 103 по вулиці 1 Травня в м. Гуляйполе Запорізької області, вартість якого складає 116 282 грн. 40 коп.(а.с.15-17).

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами 04 серпня 2008 року кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позивач була ознайомлена з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляла. У додатку № 2 до договору споживчого кредиту у виді графіку платежів, які підписані позивачкою, міститься інформація стосовно умов кредитування, у додатку № 1 визначена загальна вартість кредиту.

У зв»язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22 жовтня 2015 року, зміненого в частині розміру стягнутої пені рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03 лютого 2016 року, було частково задоволено заявлені ПАТ КБ «ПриватБанк» у травні 2015 року вимоги до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.08.2008 року(а.с.80-85).

Доводи ОСОБА_2 про недійсність вказаного договору, оскільки останній був укладений без відкриття на її ім»я поточного рахунку, суд правомірно не прийняв до уваги, оскільки вони суперечили погодженим сторонами умовам п.8.1 договору, згідно яким кредитні кошти видавалися позичальнику на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу.

Умов про те, що позичальник вважається таким, що отримав кредит, після зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок, укладений сторонами кредитний договір не містив.

Безпідставними суд визнав і доводи ОСОБА_2 про несправедливість умов кредитного договору у звязку з наданням їй коштів в іноземній валюті, оскільки вони не погоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону «Про захист прав споживачів» критеріями несправедливості.

При цьому суд правильно послався на те, що доводи ОСОБА_2 про неприпустимість надання їй кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України „Про банки і банківську діяльність, ст.ст. 1,4, 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України„Про систему валютного регулювання і валютного контролю, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_4 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п.в ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України„Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_4 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_4 банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_4 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідачем в особі ПАТ КБ «ПриватБанк» була надана копія банківської ліцензії № 22, що видана ОСОБА_4 банком України 04 грудня 2001 року з дозволом № 22-2 та додатком до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, якими підтверджується право банку на здійснення операцій з валютними цінностями(а.с.63-66).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту від 04.08.2008 року, ОСОБА_2 була ознайомлена з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на несправедливість умов договору щодо виконання зобовязань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 36 Закону України „Про ОСОБА_4 України визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_4 Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються ОСОБА_4 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_4 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена , а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують. Фактично вони повторюють доводи ОСОБА_2, якими вона обгрунтовувала позов. Ці докази та обставини були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів для висновку про неправильне застосування судом при розгляді справи норм матеріального права або про таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: