Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Людмила Іванівна, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 01 травня 2001 року малолітня ОСОБА_4 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, проживала в гуртожитку-квартирі АДРЕСА_1, в якій остання була зареєстрована з 26 липня 1996 року. За життя ОСОБА_7 не зареєструвала місця проживання своєї дитини за вказаною адресою. Розпорядженням Суворовської районної адміністрації від 30 березня 2011 року № 241 малолітній ОСОБА_4 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2011 року її опікуном призначено ОСОБА_3 09 березня 2011 року за клопотанням Служби у справах дітей Одеської міської ради була здійснена реєстрація місця проживання малолітньої ОСОБА_4 у гуртожитку-квартирі АДРЕСА_1, в якій вона фактично постійно проживала з дня свого народження. На підставі рішення Одеського міськвиконкому 12 липня 2000 року № 379 гуртожиток було передано в приватну власність МПП «Труд», однак 28 грудня 2010 року Одеською міською радою прийнято рішення про скасування такого рішення. Рішенням Одеської міської ради від 24 липня 2012 року до комунальної власності територіальної громади м. Одеси прийнято гуртожиток в цілому та будівлі залишено статус «гуртожиток», дозволено приватизацію його приміщень. Однак, 23 травня 2013 року ОСОБА_3 стало відомо, що згідно з договором дарування від 30 липня 2003 року власником 33/100 частини спірної квартири є ОСОБА_5 З огляду на те, що малолітня ОСОБА_4 має право на приватизацію вказаної квартири, а договір дарування від 30 липня 2003 року укладено з порушенням чинного законодавства та порушує права малолітньої дитини, просила суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, визнати його недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, при цьому зазначивши про необґрунтованість позовних вимог.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Судами установлено, що оспорюючи договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та МПП «Труд» 30 жовтня 2003 року, позивач звернулась до суду 26 липня 2013 року,тобто після спливу майже десяти років.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору дарування, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК Українипередбачена загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із заявою про застосування позовної давності відповідач до суду першої інстанції не звертався, а тому відсутні правові підстави для застосуванням судом позовної давності.

Крім того, у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував не повно; погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову у позові з підстав його недоведеності та спливу позовної давності, не врахував, що ці підстави для відмови в позові є самостійними і застосовуються окремо одна від одної, крім того, згідно із положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідач такої заяви до суду не подавав, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 травня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін