Номер провадження 2/754/3366/16
Справа №754/5219/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю секретаря Шевчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про розірвання договору купівлі-продажу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.11.2012 року № 2-155/2012 рік він став власником ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Власником ? частин вказаної квартири була його сестра ОСОБА_1 В подальшому, зазначена квартира була ним та сестрою продана.

Позивач просить розірвати оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, оскільки його воля при укладанні правочину не відповідала його волевиявленню, при продажу квартири порушені права його неповнолітніх дітей, які проживають у м. Києві без реєстрації, що тягне за собою проблему влаштування до дошкільного закладу та медичного обслуговування. Також, позивач вважає, що його права при укладанні договору були проігноровані, а п.п.7, 14, 17 договору не виконані. Зокрема, передача ключів та виселення з квартири відбувалось без його повідомлення та присутності, хоча у квартирі залишились його речі.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати договір купівлі-продажу квартири, укладений 07.08.2015 року № 2204 в частині відчуження ? частини квартири АДРЕСА_1 між продавцем ОСОБА_1 та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, що передбачає повернення у власність ОСОБА_1 зазначеної частини квартири та його вселення.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення, відповідно до викладених в позові обставин.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Третя особа - приватний нотаріус КМНО Скляр О.Л., будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, направивши до суду листа, в якому повідомляє про неможливість явки в зв'язку з виробничою необхідністю, а також зазначив, що під час укладання та підписання договору сторони стверджували, що текст договору купівлі-продажу квартири ними узгоджений та зрозумілий, вони усвідомлюють значення своїх дій і можуть керувати ними та договір укладався без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах, що було зафіксовано в п.17 договору (а.с.30).

Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третьої особи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2015 року між позивачем ОСОБА_1, ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно п.1 якого продавці зобов'язуються передати у власність покупців, а покупці зобов'язуються прийняти в рівних долях кожний квартиру під АДРЕСА_1, та сплатити обумовлену цим договором грошову суму.

Відповідно до п.3 Договору, квартира належить продавцям наступним чином:

? частка належить ОСОБА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2012 року, справа № 2-155/12;

? частка належить ОСОБА_1 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 листопада 2012 року, справа № 2-155/12;

? частка належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної в м. Києві державної адміністрації м. Києва 27.09.1994 року, згідно з розпорядженням (наказом) від 27.09.1994 року за № 12424.

Пунктом 5 Договору визначено, що продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 992220,00 грн., яку повністю сплачено покупцями продавцю до підписання цього договору. В п.7 Договору передбачено, що зазначена у в цьому договорі ціну продажу квартири продавці вважають вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом будь-яких важких для них обставин і повністю їх задовольняє.

У п.4 договору вказано, що продавці своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за квартиру, одержання ними від покупців грошей в розмірі вартості відчужуваних ними часток квартири, що складає 992220 грн., та відсутність по відношенню до них будь-яких претензій фінансового характеру.

Оціночна вартість квартири, відповідно до п.8 договору, становить 989400 грн. згідно даних Звіту про незалежну оцінку майна, виконаного суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ «МІСТО», дата оцінки 06.08.2015 року.

Відповідно до абз.2 п.9 Договору, продавці стверджують, що в квартирі, яка є предметом цього договору, малолітні, неповнолітні, недієздатні, обмежено дієздатні, непрацездатні та інші особи не проживають і не зареєстровані.

Згідно п.14 оспорюваного договору, сторони домовились про те, що квартира, яка відчужується за цим договором, буде повністю звільнена продавцями від належних їм речей для безперешкодного користування нею покупцями ( в тому числі йому буде передано повний комплект ключів від квартири) не пізніше 21.08.2015 року. В разі, коли продавці після спливу наданого їм для звільнення житла терміну не вивезуть (не заберуть) належні їм речі, покупці не відповідають за їх збереження.

Відповідно до п.17 даного договору, сторони підтверджують, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали (усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними, ознайомлені з текстом цього договору, цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності за справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умову договору, його природу, свої права та обов'язки за цим договором і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості покупців з продавцями, судові рішення щодо визнання їх обмежено дієздатними або недієздатними не приймалися, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі (а.с.8-11).

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України визначено, що в разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Згідно ст.653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз»яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Аналізуючи пояснення позивача в судовому засіданні, а також зміст позовної заяви, суд прийшов до висновку, що позивачем на підтвердження своїх вимог про розірвання договору купівлі-продажу не надано жодних доказів

Зокрема, посилання позивача на те, що його воля при укладанні правочину не відповідала його волевиявленню, не обґрунтовані. Суд вважає необхідним звернути увагу і на те, що в позовній заяві позивач зауважив на те, що докази цих обставин не потрібні, це є його особистим досвідом (а.с.5).

Доводи позивача про те, що при продажу квартири порушені права його неповнолітніх дітей, які проживають у м. Києві без реєстрації, що тягне за собою проблему влаштування до дошкільного закладу та медичного обслуговування, також не доведені, оскільки позивачем до позовної заяви не додано свідоцтв про народження дітей та будь-яких доказів, які б свідчили про те, що діти були зареєстровані за адресою проданої квартири. Крім того, відповідно до абз.2 п.9 договору, продавці стверджували, що в квартирі, яка є предметом цього договору, малолітні, неповнолітні, недієздатні, обмежено дієздатні, непрацездатні та інші особи не проживають і не зареєстровані. Зазначений пункт свідчить про те, що жодних порушень прав неповнолітніх дітей при продажі квартири не відбулось.

Твердження позивача про те, що його права при укладанні договору були проігноровані, а п.п.7, 14, 17 договору не виконані, а саме, передача ключів та виселення з квартири відбувалось без його повідомлення та присутності, хоча у квартирі залишились його речі, також не підтверджені жодними доказами. Крім того, ці твердження на дають підстав вважати ці обставини є істотними і такими, що можуть давати підстави для розірвання договору.

Також, суд звертає увагу і на те, що в якості правових підстав для розірвання договору позивач посилається на правові норми про визнання правочину недійсним. Так, відповідно до абзацу 1 п.5 та абзацу 1 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в їх обґрунтування, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 230, 215, 230, 717 ЦК України, ст.65 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий