Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3посилалася на те, що вона знайома із ОСОБА_4 протягом тривалого часу; оскільки у відповідача був тяжкий матеріальний та сімейний стан, вона дозволила йому тимчасово проживати в належному їй на праві приватної власності житловому будинку АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку звільнити кімнату у вказаному будинку відповідач відмовляється, незважаючи на те що у нього є квартира в м. Одесі, а тому вона не в змозі вільно та в повному обсязі розпорядитись належним їй будинком, ОСОБА_3 просила задовольнити позовні вимоги.

Також у вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив:

- встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з 01 грудня 1991 року по 01 червня 2004 року та з 01 червня 2004 року по теперішній час;

- визнати за ними право спільної сумісної власності на наступне майно:

житловий будинок АДРЕСА_2;

кондомініум (будинок) по АДРЕСА_3;

автомобілі: марки Нісан-Мікро, д.н.з. НОМЕР_3, та марки Шевроле-Каптива, д.н.з. НОМЕР_2.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він починаючи з 01 грудня 1999 року проживає з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в житловому будинку АДРЕСА_2, вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство та мали єдиний бюджет і придбали за значну частину коштів, яку він позичав за борговими розписками, зазначене вище нерухоме майно та автомобілі.

З огляду на вказане просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первинного позову, а зустрічний позов задовольнити частково, встановивши факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 01 грудня 1999 року по 17 вересня 2014 року, та визнати право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_2.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права спільної сумісної власності на кондомініум (будинок) по АДРЕСА_3, автомобілі: марки Нісан-Мікро, д.н.з. НОМЕР_3, та марки Шевроле-Каптива, д.н.з. НОМЕР_2, у касаційному порядку не оскаржуються, а тому на предмет законності і обґрунтованості в цій частині судом касаційної інстанції не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи первинний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив із недоведеності позовних вимог щодо виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірне майно, а тому, враховуючи право власності ОСОБА_3 на спірний будинок та неможливість її, як власника, користуватися та розпоряджатися своїм майном через перешкоди ОСОБА_4, який має у власності квартиру, за адресою якої зареєстровано його постійне місце проживання, дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення із спірного будинку без надання іншого житлового приміщення.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з рішенням Таїровської селищної ради Одеської області (далі - Таїровська сільрада) від 24 грудня 1999 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 18 вересня 2002 року, а відповідно до рішення від 22 березня 2002 року № 83, виданого виконкомом Таїровської сільради, ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями за вказаною вище адресою.

22 грудня 2004 року рішенням комісії будинок по АДРЕСА_2 введено в експлуатацію та згідно з витягом КП БТІ Овідіопольського району Одеської області від 28 грудня 2004 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначений будинок, а із записів будинкової книги вбачається, що в будинку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно зі свідоцтвом на право власності ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач працював у неї прорабом, будував спірний будинок, а на початку 2013 року у зв'язку із його тяжким матеріальним та сімейним станом вона дозволила йому тимчасово проживати у спірному будинку АДРЕСА_2.

Разом з тим в обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилався на те, що з грудня 1999 року і на час подання позову до суду він проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вони пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки, ведуть спільне господарство та мають єдиний бюджет, а оскільки СК України набрав чинності у 2004 році, і саме в 2004 році було введено в експлуатацію спірний будинок, який вони спільно будували, просив його визнати спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-211цс14).

Відповідно до положень ст. 74 СК України, що застосовується із 01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

Суди попередніх інстанцій встановили відсутність письмової угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про створення спільної сумісної власності та врахували заперечення ОСОБА_3 проти сім'ї як такої, ведення спільного господарства, побуту, бюджету, спільної праці до 01 січня 2004 року за відсутності письмової угоди про створення спільної сумісної власності, а також відсутності фіксування документального обсягу проведених після 01 січня 2004 року робіт, ненадання доказів вкладення спільних сумісних коштів в будівництво після 01 січня 2004 року тощо, у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 про визнання будинку по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю.

При цьому суди також обґрунтовано вмотивували свої висновки відсутністю доказів того, що джерелом будівництва спірного будинку були спільні сумісні кошти, спільна праця тощо, оскільки посилання ОСОБА_4 на заробітки та розписки про отримання грошових коштів у позику не є належними доказами того, що саме ці кошти він спрямував на будівництво спірного будинку, а накладні та фіскальні чеки, в яких він зазначений одержувачем, не доводять взяття його участі у будівництві саме як члена сім'ї, в той час як ОСОБА_3 не заперечує його участі у будівництві як прораба.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову, на підставі вищевказаних фактичних обставин, належним чином оцінивши надані сторонами докази та показання свідків, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно.

Задовольняючи вимоги первинного позову, суди попередніх інстанцій з урахуванням положень ст. 391 ЦК України виходили з права власності ОСОБА_3 на спірний будинок, неможливості її, як власника, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд через перешкоди з боку ОСОБА_4, який, маючи у власності квартиру, у якій зареєстровано його постійне місце проживання, не бажає добровільно залишити будинок.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного Одеської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська