У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 16 листопада 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_6, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року, в с т а н о в и л а: У травні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 11 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»; банк) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010742, згідно з умовами якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом 40 936 гривень, який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого графіку, що є невід'ємною частиною договору зі сплатою 24,99 % річних за користування грошовими коштами строком до 10 липня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому на праві власності житловий будинок, загальною площею 37,3 кв. м, житловою площею 12,0 кв.м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0600 га, на якій розташований будинок. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 06 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 87 969 гривень 37 копійок, з яких: 15 931 гривня 62 копійки - заборгованість за кредитом, 3 449 гривень 54 копійки - заборгованість за відсотками, 1 873 гривні 82 копійки - заборгованість за відсотками (підвищена ставка), 55 429 гривень 08 копійок - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 878 гривень 31 копійка - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1 228 гривень - штраф, 151 гривня 83 копійки - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту, 27 гривень 06 копійок - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнавши за банком право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. В рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № НКЛ-2010742 від 11 липня 2012 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, яка станом на 06 жовтня 2015 року складає 45 254 грн., з яких 15931 грн.62 коп. заборгованість за тілом кредиту, 3449 грн. 54 коп. заборгованість за відсотками, 1873 грн. 82 коп. - підвищена ставка відсотків, 15 000 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 000 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків звернути стягнення на 26/100 частини предмету іпотеки, а саме: житловий АДРЕСА_1 загальною площею 37,3 кв.м., та земельну ділянку площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_6, шляхом передачі публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права власності на 26/100 частини зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, вартістю 45 254 грн., визначеною суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору. У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено розмір заборгованості, в рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, не надано доказів вартості іпотечного майна на час розгляду справи та вважав, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки його дія поширюється на військовослужбовців (позичальників), які отримували кошти як фізична особа, однак вважав що спір підлягає вирішенню з урахуванням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки банк перебуває в процесі ліквідації. Врахувавши, що розмір пені перевищує розмір заборгованості, умовами кредитного договору не передбачено стягнення 1 228 гривень штрафу, 151 гривні 83 копійки - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 27 гривень 06 копійок - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками, апеляційний суд з урахуванням вартості житлового будинку та земельної ділянки, визначеної на підставі звіту про оцінку від 25 березня 2016 року, визначив розмір заборгованості - 45 254 гривні, що становить 26 % від вартості іпотечного майна, в рахунок погашення якої звернув стягнення на 26/100 частини житлового будинку та земельної ділянки. Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом встановлено, що 11 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 укладено договір кредитної лінії № НКЛ-2010742, згідно з умовами якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом 40 936 гривень, який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого графіку, що є невід'ємною частиною договору зі сплатою 24,99 % річних за користування грошовими коштами строком до 10 липня 2015 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Посилаючись на неналежне виконання позичальником кредитних зобов'язань, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнавши за банком право власності на житловий будинок та земельну ділянку. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ч. ч. 1,3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Разом з тим, порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Як роз'яснено у п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави) та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є законним та обгрунтованим, оскільки його дія поширюється на військовослужбовців (позичальників), які отримували кошти як фізична особа. Банком долучено до матеріалів справи розрахунок кредитної заборгованості станом на 06 жовтня 2015 року у розмірі 87 969 гривень 37 копійок, з яких: 15 931 гривня 62 копійки - заборгованість за кредитом, 3 449 гривень 54 копійки - заборгованість за відсотками, 1 873 гривні 82 копійки - заборгованість за відсотками (підвищена ставка), 55 429 гривень 08 копійок - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 878 гривень 31 копійка - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1 228 гривень - штраф, 151 гривень 83 копійки - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту, 27 гривень 06 копійок - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками. Встановивши, що умовами кредитного договору не передбачено стягнення 1 228 гривень - штрафу, 151 гривні 83 копійки - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту та 27 гривень 06 копійок - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками, апеляційний суд залишив поза увагою, що п. п. 9.1 - 9.3 договору кредитної лінії № НКЛ-2010742 передбачена відповідальність позичальника за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів у вигляді пені у розмірі 3 % від прострочено суми за кожен день прострочення, а у випадку порушення інших умов договору - 3 % від загальної суми отриманих кредитних коштів та у зв'язку з цим не перевірив відповідність вказаних сум умовам кредитного договору. Крім того, зменшуючи розмір неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, апеляційний суд не врахував, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1,3 ст. 549 ЦК України). Результат аналізу вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Крім того, відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору. Дійшовши правильного висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, апеляційний суд, разом з тим, помилково вважав за можливе зменшити частку майна, яке є предметом іпотеки, оскільки як вбачається з умов іпотечного договору в іпотеку банку іпотекодавцем передано належні на праві власності житловий будинок, загальною площею 37,3 кв. м, житловою площею 12,0 кв.м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0600 га, на якій розташований будинок, а тому висновок про звернення стягнення на 26/100 частини житлового будинку та земельної ділянки є таким, що суперечить положенням Закону України «Про іпотеку». Крім того, застосовуючи до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», апеляційний суд не звернув уваги, що згідно з п. п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, тоді як предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, належне на праві власності відповідачу. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович О