У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Сокільницька сільська рада Пустомитівського району Львівської області, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати відповідачів відновити межу земельної ділянки по АДРЕСА_1 по лінії ГА згідно з планом меж земельної ділянки, відображеним у державному акті на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданому 04 серпня 2005 року, шляхом демонтажу наявної огорожі і встановлення її відповідно до плану меж; усунути перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі; не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,08 га, яка виділена їй під будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати, включаючи витрати на правову допомогу. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що відповідачі всупереч проекту забудови вказаної земельної ділянки самочинно збудували на межі земельних ділянок господарську будівлю, захопивши частину належної їй земельної ділянки.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відновити межу земельної ділянки по АДРЕСА_1 по лінії ГА згідно з планом меж земельної ділянки, відображеним у державному акті на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, виданому 04 серпня 2005 року, шляхом демонтажу наявної огорожі і встановлення її відповідно до плану меж, перемістивши поворотні точки № 3 та № 4 на межі між земельними ділянками на 1,2 м в сторону земельної ділянки відповідачів. Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 вказаною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі. Зобов'язано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_6 перешкод у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0,08 га, яка виділена їй під будівництво житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, посилаючись на положення ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України, виходив із доведеності факту самовільного зайняття відповідачами частини належної позивачеві земельної ділянки.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 04 серпня 2005 року НОМЕР_1 ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,08 га по АДРЕСА_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер НОМЕР_2 (а. с. 64).

Вказана земельна ділянка перейшла у власність ОСОБА_6 на підставі укладеного 26 грудня 2003 року з ОСОБА_9 договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом житлового будинку. Будівництво вказаного будинку було розпочато ОСОБА_9 на виділеній їй на підставі рішення Пустомитівської районної ради від 14 серпня 1990 року № 60 земельній ділянці № 18 площею 0,08 га по АДРЕСА_2 відповідно до проекту забудови земельної ділянки.

ОСОБА_7 на підставі рішення Пустомитівської районної ради від 15 березня 1990 року № 136 є власником суміжної земельної ділянки під № 17 по АДРЕСА_2, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до проекту забудови на земельній ділянці № 17 ОСОБА_7 проведено будівництво господарської споруди, яка повинна знаходитись на відстані 1 м від межі земельної ділянки під № 18, яка належить ОСОБА_6 (а. с. 57, 58).

Згідно з висновком земельної комісії Виконавчого комітету Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 18 травня 2011 року № 444 господарська споруда, яка розташована на присадибній ділянці ОСОБА_7 побудована з порушенням земельних та будівельних норм, а саме: дана споруда займає частину земельної ділянки ОСОБА_6 (0,60 м) та займає проїжджу частину дороги АДРЕСА_1 (2,3 м), у зв'язку з чим ОСОБА_10 зобов'язано прибрати фундамент огорожі із проїжджої частини та узгодити межі збудованого гаража із ОСОБА_6 (а. с. 3).

Судами встановлено, що між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка поділяє дані домоволодіння.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно зі ст. 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України, передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

За змістом ст. 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил

Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З роз'яснень, викладених у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК України).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Абзацом 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92** "Містобудування. Планування міських та сільських поселень" передбачено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212 - 215 ЦПК України, не встановив фактичних обставин, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої господарської будівлі, суд першої інстанції не зазначив яка саме будівля підлягає знесенню, не перевірив чи має місце самочинне будівництво.

Водночас, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що знесення будівлі є крайньою мірою, яка може призвести до пошкодження конструктивних елементів споруди в цілому, та не перевірено чи технічно можливо демонтувати окремо стіну до частини спірної споруди без пошкодження конструкції такої, оскільки такі дані в матеріалах справи відсутні.

Судом першої інстанції не перевірено належним чином чи зверталась позивач до відповідачів з приводу здійснення перебудови спірної споруди.

Крім того поза увагою суду першої інстанції залишився акт узгодження будівництва господарської споруди від 25 липня 2008 року (а.с. 24, т. 1), яким сторони погодили будівництво господарської споруди на спільній межі з подальшим спільним використанням несучої стіни, яка буде межею між цими земельними ділянками. Також судом першої інстанції не з'ясовано ким саме була побудована стіна спірної будівлі з огляду на заперечення відповідачів та проектів забудови земельних ділянок по вул. Садовій у с. Сокольники Пустомитівського району Львівської області (а.с. 35-41, т. 1).

Ухвалюючи рішення про зобов'язання відповідачів щодо відновлення межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 по лінії ГА згідно з планом меж земельної ділянки, суд першої інстанції не перевірив чи саме відповідачами порушено права позивача, оскільки з листа виконавчого комітету Сокольницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 17 червня 2014 року (а.с. 139, т. 1) вбачається, що має місце порушення містобудівної документації зі сторони ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що в свою чергу тягне невідповідність розмірам меж встановлених державними актами.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідачі неодноразово звертались до суду з клопотанням про залучення до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_11, власника земельної ділянки суміжної з земельною ділянкою позивача та в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив сторонам їх право на звернення до суду з клопотанням про призначення відповідної експертизи з метою усунення існуючих розбіжностей.

Не з'ясовано чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками сторонами правовстановлюючим документам на земельні ділянки та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, а також чи мало місце порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання спірних земельних ділянок, що належать сторонам правовстановлюючим документам на ці земельні ділянки та вимогам нормативно-правових актів. При цьому судом першої інстанції не з'ясованим залишилось чи має місце порушення права володіння, розпорядження та користування, належною позивачеві на праві власності земельною ділянкою зі сторони відповідачів, внаслідок встановлення останніми паркану, не перевірено чи мало місце переміщення спірної межі позивачем або відповідачами, з урахуванням наявних в матеріалах справи планів земельної ділянки, актів погодження меж з суміжними земельними ділянками.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 08 лютого 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко
Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова