Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3769/15-ц Головуючий у 1-й інст. Щербак Д. С.
Категорія 43 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Матюшенка І.В.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Бердичівської міської ради, орган опіки та піклування Бердичівської районної держаної адміністрації, про визнання права на проживання та користування житловим будинком,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх дітей, а саме доньки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_6, звернулась з даним позовом, в якому просила визнати за нею та її дітьми право на проживання та користування житловим будинком по 1-му провулку Південному, 11 у м. Бердичеві, вселити їх у вказаний будинок, зобов'язати відповідача не перешкоджати дітям проживати в будинку та надати домову книжку для їх реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 1995 року по 2013 рік, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. Перебуваючи у шлюбі, позивач разом з дітьми проживали в цьому будинку, який належав батьку її колишнього чоловіка ОСОБА_7

23 грудня 2006 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_5

У 2010 році ОСОБА_8 помер і власником будинку став відповідач, після чого вдома почалися сварки та бійки. Шлюб був розірваний. Відповідач відмовився пускати позивача разом з дітьми до будинку, хоча вони там зареєстровані. На даний час вони проживають у матері теперішнього чоловіка позивача.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року позов задоволено частково. Суд ухвалив рішення про визнання за ОСОБА_2 та дітьми права на проживання та користування будинком по 1-му провулку Південному, 11 у м. Бердичеві Житомирської області, вселення дітей у вказаний будинок і зобовязання відповідача не перешкоджати дітям проживати в будинку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права…

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з серпня 1995 року по березень 2013 року, від якого у них народилися діти донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8-9).

23 грудня 2006 року був укладений договір довічного утримання між батьком відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_5, яким житловий будинок по 1-му провулку 11 у м. Бердичеві було передано у власність відповідача (а.с.11-14).

Згідно рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 грудня 2015 року, яке набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 11.02.2016 року, зазначений житловий будинок визнано об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, визнано право власності за кожним на 1/2 частку будинку з господарськими спорудами і залишено будинок у їх спільній частковій власності (а.с.54-55).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.03.2016 року вказаний житловий будинок знаходиться у власності на 1/2 частку за позивачем (а.с.89).

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає (ч.ч. 1- 4 ст. 29 ЦК України).

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до довідки міського комунального ВЖРЕП №7 від 12 квітня 2016 року позивач разом з дітьми зареєстровані у житловому будинку №11 по 1-му провулку Південному у м. Бердичеві (а.с.90).

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_2 та її неповнолітніми дітьми права на проживання та користування вказаним будинком, суд першої інстанції не врахував, що позивач є власником ? частини спірного будинку, що передбачає її право на проживання і користування нерухомим майном, а право дітей на проживання та користування будинком передбачено законом.

Відтак, в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Щодо вирішення питання вселення неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_4 у вказаний будинок і зобов'язання відповідача не перешкоджати дітям проживати в ньому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даних позовних вимог, оскільки відповідач перешкоджає своїм неповнолітнім дітям проживати у спірному будинку, що підтверджено доказами, дослідженими в судовому засіданні (а.с. 16-18).

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 квітня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_2 та неповнолітніми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права на проживання та користування будинком по 1-му провулку Південному, 11 у м. Бердичеві Житомирської області скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: