Єдиний унікальний номер 234/125/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1708/2016
Головуючий у 1-ій інстанції Ткачова С.М.
Доповідач Соломаха Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Дундар І.О., Осипчук О.В.

при секретарі Чуряєві В.С.

за участю

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Краматорський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди з апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Зазначав, що вироком Краматорського міського суду Донецької області від 08.06.2012 року ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 2 ст. 286, частиною 1 ст. 135 КК України та стягнуто з нього на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 в результаті вчинення злочину, 62 000 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27.03.2013 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, 2 194,05 грн.

Посилаючись на те, що зазначені судові рішення на час звернення до суду не виконані, згідно відповіді відділу державної виконавчої служби від 01.12.2015 року в порядку примусового виконання судових рішень на його користь перераховано 5 383,54 грн, залишок непогашеної суми відшкодування моральної шкоди складає 56 616,46 грн., матеріальна шкода у сумі 2 194,05 грн. взагалі не відшкодовувалася, на підставі ст. 625 ЦК України та правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-113цс14 від 01.10.2014 року просив стягнути з відповідача на його користь за час прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню моральної та матеріальної шкоди інфляційні втрати у сумі 43 346,49 грн. та три проценти річних у сумі 5 049,83 грн.(а.с. 1 - 2, а.с. 35 - 36 т. 1).

Під час судового засідання позивач двічі (04 травня 2016 року та 30 червня 2016 року) уточнював свої розрахунки та остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь за час прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди інфляційні втрати у сумі 36 380,50 грн. та три проценти річних у сумі 4738,48 грн., а також за час прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню матеріальної шкоди інфляційні втрати сумі 1 705,43 грн. та три проценти річних у сумі 132,52 грн. (а.с. 67 - 68, а.с. 111 - 112 т. 1)

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за час прострочення виплати боргу зі сплати моральної шкоди суму індексу інфляції в розмірі 27 579,37 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2420 грн.; за час прострочення виплати боргу зі сплати матеріальної шкоди суму індексу інфляції в розмірі 1 204,43 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 10,10 грн., всього 31 213,90 грн. З ОСОБА_2 в доход Державного бюджету м.Краматорська стягнуто судовий збір у сумі 551,20 грн. (а.с. 125 - 126 т. 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, у зв'язку із простроченням якого відповідач ОСОБА_2 відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України має сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Оскільки місто Краматорськ Донецької області відповідно до додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р входить до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» інфляційні втрати та три проценти річних за період з 14.04.2014 року по 01.11.2014 року нарахуванню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про стягнення з ОСОБА_2 на його користь за час прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди інфляційних втрат у сумі 36 380,50 грн. та трьох процентів річних у сумі 4 738,48 грн., а також за час прострочення виконання грошового зобов'язання по відшкодуванню матеріальної шкоди інфляційних втрат у сумі 1 705,43 грн. та трьох процентів річних у сумі 132,52 грн., всього 42 956,92 грн.

Зазначає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин норму ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та як наслідок незаконно відмовив у стягненні інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, за період з 14.04.2014 року по 01.11.2014 року (а.с. 147 - 149 т. 1).

Відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на неправильне встановлення обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Зазначає, що матеріальну шкоду за виконавчим листом №2/234/191/13 від 27.09.2013 року (виконавче провадження №41057274) він погасив ще 19.02.2015 року, а тому підстави для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної шкоди відсутні.

Після відкриття виконавчих проваджень № 35263014 від 16.11.2012 року та №41057274 від 04.12.2013 року ним було сплачено на відшкодування шкоди 10 162,46 грн., про що ним суду були надані квитанції. Проте суд до уваги взяв не квитанції, а неправдиву відповідь ВДВС Краматорського міського управління юстиції № 6-2286/8763 від 11.04.2016 року, згідно якої він погасив лише 6 704,82 грн., залишок несплаченої суми складає 57 489,23 грн. Суд не з'ясував з яких причин виникла різниця між фактично сплаченою ним сумою та сумою зазначеною ВДВС. Він просив суд зобов'язати державного виконавця скласти акт звірки боргових зобов'язань по виконавчому листу №1/0528/40/12 від 08.06.2012 року, але звірка не проведена.

Вважає, що норма частини 2 ст.625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникли у зв'язку із завданням шкоди. Встановлений судовим рішенням розмір шкоди має преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України (а.с. 131 - 133 т. 1).

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 06 жовтня 2016 року в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області за № 4648 (а.с. 27 - 28 т. 2), надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 29 т. 2).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засідання апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити; проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, просив її відхилити.

Представник Краматорського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Аврам А.О., яка діє на підставі довіреності від 27.05.2016 року (а.с. 241 т. 1), в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 06 жовтня 2016 року в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області за № 4647 (а.с. 26, а.с. 28 т. 2), надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 240 т. 1).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що обидві апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав:

З матеріалів справи встановлено, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року у справі №1/0528/40/12 з ОСОБА_2, якого визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною 2 ст. 286, частиною 1 ст. 135 Кримінального кодексу України, на користь ОСОБА_3 стягнуто на відшкодування моральної шкоди 62 000 грн. (а.с. 100 - 102 т. 1).

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27.03.2013 року у справі №2/234/191/13, яке змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, 2 194,05 грн. (а.с. 42-44 т. 1).

Виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого Краматорським міським судом Донецької області у справі № 1/0528/40/12 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 62 000,00 грн. відкрито постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції від 16.11.2012 року, боржнику надано строк 7 днів для добровільного виконання виконавчого документа (ВП № 35263014) (а.с. 72 т. 1).

Виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого Краматорським міським судом у справі № 2/234/191/13 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальної шкоди в сумі 2 194,05 грн., відкрито постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції від 04.12.2013 року (ВП № 41057274) (а.с. 71 т. 2).

Згідно листа ВДВС Краматорського міського управління юстиції від 11.04.2016 року № 6-2286/8763 за зазначеними двома виконавчими листами з боржника ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто 6 704,82 грн., залишок боргу складає 57 489,23 грн. (а.с. 70 т. 1), тобто рішення суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на теперішній час не виконані.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач та на підставі якої судом частково задоволено позовні вимоги, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням, а тому у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання відповідач ОСОБА_2 відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України має сплатити позивачу ОСОБА_3 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Дійсно відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст. 3607 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Апеляційний суд вважає, що по цій справі існують підстави відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі № 6 - 113цс14, оскільки в 2016 році Верховний Суд України свою правову позицію щодо застосування норми частини 2 ст. 625 ЦК України до правовідносин по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, які виникли на підставі судового рішення, фактично змінив, хоча про це у відповідних постановах прямо не зазначено.

Так, відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року у справі № 6-3019цс15, за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження", до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 2.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Суд першої інстанції на зазначені правові позиції уваги не звернув.

Враховуючи, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 08.06.2012 року у справі №1/0528/40/12 та рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27.03.2013 року у справі № 2/234/191/13, яке змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 15.11.2013 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнута грошова сума на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок деліктних (недоговірних) правовідносин, що обидва судові рішення перебувають на примусовому виконанні, а правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», апеляційний суд вважає, що підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли між сторонами по цій справі, відсутні.

Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин, які виникли з приводу виконання судових рішень та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», норми частини 2 ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема, частини 2 ст. 625 ЦК України, що встановлений судовим рішенням розмір шкоди має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України, є обґрунтованими.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми частини 2 ст. 625 ЦК України, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що матеріальну шкоду за виконавчим листом №2/234/191/13 від 27.09.2013 року (виконавче провадження №41057274) він погасив ще 19.02.2015 року, що після відкриття виконавчих проваджень № 35263014 від 16.11.2012 року та №41057274 від 04.12.2013 року ним було сплачено на відшкодування шкоди 10 162,46 грн., а не 6704,82 грн., не впливають на висновки суду. Враховуючи висновок апеляційного суду про незастосування до спірних правовідносин норми частини 2 ст. 625 ЦК України, обставини щодо розміру відшкодованої відповідачем за рішеннями суду шкоди та розміру непогашеної суми відшкодування шкоди доказуванню не підлягають.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими і доводи апеляційної скарги позивача про помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Відповідно до ст. 2 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Як обґрунтовано зазначає позивач в апеляційній скарзі між ним та відповідачем ОСОБА_2 зобов'язання за кредитними договорами та договорами позики відсутні.

Крім того, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд першої інстанції не врахував, що відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов'язання, у розумінні статті 549 ЦК України не є ні пенею, ні штрафом, а тому мораторій, встановлений ст. 2 зазначеного Закону № 1669-VII на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України не розповсюджується.

Що стосується доводів позивача про те, що суд незаконно відмовив йому у стягненні інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 14.04.2014 року по 01.11.2014 року, то вони не ґрунтуються на законі. Апеляційний суд вище дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини, які виникли під час виконання судових рішень, якими з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто завдану матеріальну та моральну шкоду, норма частини 2 ст. 625 ЦК України не розповсюджується.

Відповідно до частини 2 ст. 309 ЦПК України норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Враховуючи, що судом першої інстанції застосовано закон, який не поширюється на правовідносини, які виникли між сторонами по справі, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, яка на його користь стягнута судовими рішеннями.

Підстави для закриття провадження у справі встановлені статтею 205 ЦПК України та є вичерпними. Відсутність підстав для задоволення позову, на що посилається відповідач в апеляційній скарзі, не є підставою для закриття провадження у справі, а тому клопотання відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі задоволеню не підлягає.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання зобов'язання по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: І.О. Дундар

О.В. Осипчук