Справа № 361/667/15-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/1243/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом дочірнього підприємства «Житло» орендного підприємства «Броварипромжитлобуд» до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ДП «Житло» орендного підприємства «Броварипромжитлобуд» звернулося до суду із позовом, який мотивувало наступним. ОСОБА_2 працював на посаді директора орендного підприємства «Броварипромжитлобуд». Згідно з ордером від 16.04.2007 року № 33 на підставі рішення адміністрації ОП «БрПЖБ» він отримав кімнату №148 житловою площею 12,0 кв.м. у гуртожитку № 296-А по вул. Київській в м. Бровари Київської області, який на даний час перебуває на балансі позивача. Вказував, що у спірній кімнаті відповідач не проживав, проживає з дружиною в квартирі АДРЕСА_1, а кімнату у гуртожитку здає в оренду, що було підтверджено перевірками у даній кімнаті, де проживали сторонні особи - ОСОБА_3 з дружиною і дитиною. На даний час кімната необхідна для передачі для проживання іншому працівнику позивача.Зважаючи на наведене, просив суд визнати ОСОБА_2 як особу, яка не проживає більше шести місяців, таким, що втратив право користування спірною кімнатою з передбачених ст.72 ЖК України підстав.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для її вирішення, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовув повному обсязі. Скаргу обґрунтував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги ті обставини, що він проживав і постійно проживає у спірній кімнаті, кімнату не здавав квартирантам, належним чином виконує обовязки по сплаті комунальних послуг,зробив у кімнаті капітальний ремонт, як і те, що дана кімната є єдиним його житлом. Вказує, що суд не надав належної оцінки його доводам, а прийняв до уваги лише суперечливі покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які працюють у позивача та залежать від нього. Крім того судом у своєму рішенні вказані покази були спотворені та викладені по-іншому. Зазначає, що був відсутній у кімнаті під час проведення перевірок паспортного контролю з поважних причин, оскільки в ці періоди був за межами Київської області: виїжджав на день народження до онука і на поховання тестя. За таких умов вважає, що відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В той же час оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає наведеним вимогам.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що в ході розгляду справи було належним чином доведено наявність передбачених ст. 71 ЖК України підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суд погодитися не може.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника житла, так і на наймача.

За змістом ст. ст. 71 , 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

З вищевикладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт непроживання особи у спірному приміщенні без поважних причин понад шість місяців. В той же час в даному випадку такі обставини належним чином доведені не були.

Висновок про непроживання відповідача у спірній кімнаті гуртожитку понад 6 місяців до подачі позову суд першої інстанції обґрунтовував результатами перевірок паспортного режиму мешканцями гуртожитку, проведеними Броварським РВ УДМС України в Київській області. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, Броварський РВ УДМС України в Київській області проводив перевірки в гуртожитку по вул. Київській, 296-А в м. Бровари Київської області два рази, а саме в січні 2014 року та в жовтні 2014 року. Матеріалів інших перевірок з цього приводу напротязі встановленого законодавцем 6-місячного періоду (який позивачем ні при подачі позову, ні при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції так визначено й не було) до суду не представлено. Зважаючи на кількість таких перевірок, періодичність їх проведення та відсутність інших документальних доказів з цього приводу, висновок щодо встановлення факту непроживання відповідача в спірній кімнаті протягом принаймні 6 місяців є сумнівним. При цьому відповідачем не заперечувалося того факту, що він не був присутнім в гуртожитку під час перевірок Броварського РВ УДМС України в Київській області, однак його відсутність була викликана поважними причинами, а саме перебуванням поза межами Київської області через візит до онука на день його народження та поїздкою на поховання тестя, про що були надані відповідні документи.

Не містять представлені до суду матеріали й належних доказів проживання в спірній кімнаті інших осіб (квартирантів). Хоча в матеріалах проведених Броварським РВ УДМС України в Київській області перевірок й зазначено, що в кімнаті № 148 мешкають квартиранти, з чого перевіряючи зробили такий висновок, на підставі яких документів та даних, залишилося нерозкритим.

Зважаючи на те, що покази одних допитаних в ході розгляду справи свідків (ОСОБА_4 та ОСОБА_6 І.) вступають в протиріччя з показами інших (ОСОБА_3 П.), а також з представленими відповідачем актом обстеження житлово-побутових умов від 06.07.2015 року, складеним депутатом міської ради та підписаним іншими мешканцями гуртожитку (ОСОБА_7 та ОСОБА_8 В.), та з аналогічним за замістом актом від 05.08.2015 року, колегія суддів вважає, що за допомогою зазначених засобів доказування наявність підстав для задоволення позову також належним чином доведена не була.

Зважаючи на викладене, враховуючи безсистемність та періодичність проведених перевірок порядку проживання в гуртожитку, протирічливість показів свідків та інших матеріалів справи, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що в ході розгляду справи не було беззаперечним чином доведено факту непроживання відповідача у спірному приміщенні в термін понад 6 місяців без поважних причин, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді О.П.Коцюрба

ОСОБА_9