Єдиний унікальний номер 235/2995/13-ц Номер провадження 22-ц/775/41/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Канурної О.Д.,

суддів: Жданової В.С., Санікової О.С.

секретар Яценко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовлено.

Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням задоволені частково.

Вселено ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та оскаржив його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить апеляційний суд скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 з подальшим зняттям його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. ОСОБА_2 відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою журналі телефонограм за № 122 (том № 2, а.с. 18).

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не з'явилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою журналі телефонограм за № 124 (том № 2, а.с. 20).

В судове засідання апеляційного суду представник Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області не з'явився, хоча своєчасно і належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою журналі телефонограм за № 125 (том № 2, а.с. 21).

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, який просив апеляційну скаргу задовольнити, пояснення відповідача по первісному позову ОСОБА_2, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5, які просили відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 25.12.2004 року, укладеного між ним та ОСОБА_2

У зазначеному вище будинку значаться зареєстровані ОСОБА_1, його мати ОСОБА_3 та відчім ОСОБА_2, які з 22 грудня 1989 року до 16 жовтня 2009 року знаходилися у зареєстрованому шлюбі.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склалися неприязнені стосунки після розірвання шлюбу з 2009 року, проте ОСОБА_2 продовжує навідуватися у житлове приміщення по АДРЕСА_1.

Відповідно до акту, складеним головою квартального комітету 16 квітня 2013 року, ОСОБА_2 не проживає у будинку з липня 2012 року.

Згідно з постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.03.2012 року, ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 продовжує спільно проживати АДРЕСА_1

25.12.2004 року саме ОСОБА_2 подарував належний йому на праві власності будинок № 37 за вказаною вище адресою ОСОБА_1, і з цього часу припинилось його право власності на нього, тобто втратив статус власника житла, проте не втратив статус колишнього члена сім'ї власника, оскільки з грудня 2004 року та на протязі 2005 року продовжував проживати з ОСОБА_6 та ОСОБА_1 однією сім'єю за вищезазначеною адресою.

На теперішній час ОСОБА_1 проживає окремо від ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в частині другій цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку ( квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 4 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звертаючись до суду з позовною заявою про захист права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд вважає неправильним посилання позивача ОСОБА_1 на таку правову підставу позову як статтю 346 ЦК України.

Частиною 1 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

7) виключено;

8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Припинення сімейних відносин з ОСОБА_3 не позбавляє права ОСОБА_2 на користування спірним житловим будинком.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки квартира перебуває у приватній власності, зміна власника, а також зміна статусу ОСОБА_2 з члена сім'ї на колишнього члена сім'ї не впливає на застосування статті 405 ЦК України і у власника є право саме на підставі зазначеної норми права визначати колишнього члена сім'ї таким, що втратив право на житло.

Пунктом 39 вказаної вище Постанови ПВСУ передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Окрім того, ОСОБА_1 не доведено в судовому засіданні, в чому саме його права як власника були порушені з боку ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1, з 2005 року не проживає в спірному житловому будинку, а проживає за адресою: АДРЕСА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1 про те, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_2 з 25.12.2004 року не втратив статусу колишнього члена сім'ї власника, не підтверджується доказами по справі, є безпідставними, оскільки частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання своєї сім'ї, але відповідач в цьому йому перешкоджає, є безпідставними, оскільки із ксерокопії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що він 05.07.2006 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (том № 1, а.с. 7). Фактичне місце проживання ОСОБА_1: АДРЕСА_1 (том № 1, а.с. 3)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та давали б підстави для проведення апеляційним судом переоцінки, зробленої судом першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів не надано.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді