Справа № 452/2503/15 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/783/1626/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання недійсним кредитного договору №0005/08/6.10-CLNv від 20.05.2008 року та Додаткової угоди №1 до Кредитного договору від 20.05.2008 року №0005/08/6.10-CLNv, укладеної 30.09.2011 року.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовістності умови договору свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США передбачають погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США, що доводить зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України банк, як суб"єкт підприємницької діяльності, укладеної 30.09.2011 року, виключно на позичальника, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, значно погіршує становище позичальника, як споживача в разі знецінення національної валюти України, і порушує його права, передбачені Законом України "Про захист прав споживачів". З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частина 1 ст. 15, ст. 16 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності передбачених ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсними кредитного договору та додатку до кредитного договору №1 і прийшов до висновку, що сторонами додержано усіх вимог, дотримання яких є необхідним при укладенні оспорюваних договорів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах встановлених у договорі, а позичальник зобовязаний повернути кредит та сплати проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0005/08/6.10-CLNv, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 78900 доларів США на споживчі цілі строком до 18.05.2018 року із сплатою 13,5% річних за користування кредитом, а позичальник ОСОБА_2 зобовязалася повернути отримані в кредит кошти та відсотки за користування кредитними коштами.

Судом також встановлено, що 30.09.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Форум», який є правонаступником Акціонерного комерційного банку «Форум», та ОСОБА_2 укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору №0005/08/6.10-CLNv від 20 травня 2008 року, згідно якого сторони домовилися провести реструктуризацію кредитної заборгованості Позичальника та змінити валюту зобовязання за кредитним договором з долара США на гривню за курсом міжбанківського валютного ринку України, шляхом проведення конвертації залишку основної заборгованості в сумі 77458,19 доларів США за курсом 8,015 гривень за 1 долар США, що становитиме 620827,39 гривень; викласти п.1.1 кредитного договору №0005/08/6.10-CLNv від 20.05.2008 року у наступній редакції: ОСОБА_3 надає Позичальнику кредит у сумі 620827,39 грн. на споживчі цілі; Кредитні кошти надаються строком по 18 травня 2029 року; за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 14,5 процентів річних.

В обгрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду апелянт посилається на несправедливість умов кредитного договору, оскільки використання банком долара США, як валюти кредитування, значно погіршує становище позичальника в разі знецінення національної валюти України, що свідчить про істотний дисбаланс передбачених договором прав та обов»язків сторін договору.

Відповідно до роз»яснень п. п. 10, 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

На час укладення кредитного договору із ОСОБА_2 банківська установа користувалася Банківською ліцензією, виданою Національним банком України 3 грудня 2001 року за №62. ОСОБА_3 отримав Дозвіл НБУ на здійснення операцій та додаток до дозволу №62-2 від 01 квітня 2004 року.

За таких обставин вірним є висновок суду першої інстанції про те, що надання ПАТ «Банк «Форум» кредитних коштів в іноземній валюті було правомірним, а твердження апелянта про несправедливість умов кредитного договору з тих підстав, що умовами договору було передбачено надання та погашення кредиту в іноземній валюті, а ризик знецінення національної валюти України було покладено виключно на позичальника, є безпідставними та необґрунтованими, доводи апеляційної скарги про незаконність надання відповідачем кредиту в іноземній валюті із зобов»язанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті спростовуються положеннями ст. 99 Конституції України, ст. ст. 533, 192 ЦК України, ст. ст. 2, 47 та 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до роз»яснень п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 -1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частиною 3 ст. 18 Закону передбачено перелік умов договорів, які є несправедливими, і серед таких немає такої умови, як надання продавцем (виконавцем, виробником) кредиту споживачу в іноземній валюті, зокрема в доларах США.

Посилання апелянта на несправедливість умов оспорюваних договорів про покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти, як на підставу визнання договорів недійсними, є безпідставними, оскільки відповідно до п.3 ст. 3 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 ґрунтується на нормах матеріального права, а оспорюваний позивачкою кредитний договір №0005/08/6.10 - CLNv від 20.05.2008 року та Додатковий договір №1 до Кредитного договору №0005/08/6.10 - CLNv від 20 травня 2008 року, від 30.09.2011 року відповідають вимогам закону, а відтак відсутні підстави для визнання їх недійсними

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_4