АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

01 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Андрієнко А.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року, прийнятого у справі №2172/15.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи в третейському суді. Крім цього, вказана справа була не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

У квітні 2016 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою, в якій просила скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року, прийнятого у справі №2172/15, щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29 -50/270-С у розмірі 13 461 010,30 грн., а також солідарного стягнення судових витрат у розмірі 25 500 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що розгляд справи відбувся у її відсутність, що призвело до позбавлення права надати відповідні заперечення. Оскільки спірне рішення третейського суду ухвалене після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», а спір виник щодо заборгованості за кредитним договором, третейському суду така справа була непідвідомча. Крім цього, оскільки останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 12.09.2011 р., а кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до неї, як поручителя, вважала поруку припиненою відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2016 року справи за вказаними заявами були об'єднані в одне провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 22 червня 2016 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені. Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року по справі №2172/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» ( далі- ПАТ «Укрсоцбанк») до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості скасовано.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року та постановити нову, якою відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування Рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року по справі №2172/15 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позов про стягнення кредитної заборгованості не є спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є порушення інтересів банку, а не вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки поручитель не є споживачем послуг банку, відсутні правові підстави звільняти його від відповідальності за судовим рішенням.

В судовому засіданні представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Гринчук С.Д. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник заявників ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про скасування рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині скасування рішення третейського суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29 -50/270-С, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 400 000 доларів США зі сплатою 13,5% річних, зі щомісячним погашенням кредиту рівними частинами до 10 числа кожного місяця по 4761 долару США та кінцевим терміном погашення до 22.05.2014 року.

Додатковою угодою від 29.09.2010 р. до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №030.29-50/270 -С від 23.05.2007 року сторони підтвердили залишок заборгованості по кредиту в сумі 296 769 доларів США та залишок заборгованості про процентам в сумі 25 623,52 доларів США, процентну ставку по кредиту встановили на рівні 14,63 % річних, продовжили строк кредитування до 22 травня 2019 року та змінили графік погашення кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 23.05.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №030.29-50/270 -С, за яким остання зобов'язалась солідарно відповідати в повному обсязі за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

29.09.2010 р. сторони уклали договір про внесення змін до договору поруки, яким привели розмір відповідальності поручителя до розміру відповідальності боржника у зв'язку зі змінами, внесеними до кредитного договору.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04 лютого 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 13 461 010 грн. 30 коп. та третейський збір в сумі 25 500 грн.

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено статтею 17 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Отже, на час ухвалення рішення Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Розділом ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, про те що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору, відповідно до п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У справі, яка переглядається, рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків ухвалено 04 лютого 2016 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Оскільки вказане рішення третейського суду ухвалено після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», а ОСОБА_1 є споживачем послуг банку, спір виник щодо стягнення з нього заборгованості за споживчим кредитом, то в силу положень п.14 ч.1 ст.6Закону України «Про третейські суди» розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про третейські суди» така справа в частині позовних вимог про стягнення заборгованості з боржника - споживача третейському суду не підвідомча.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі №6-2074цс15, від 03.02.2016 року у справі №6-2630цс15, від 11.11. 2015 року у справа № 6-1716цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-2712цс15, від 02.09.2015 року у справі №6-856цс15, від 20.05.2015 року у справі №6-64цс15, від 18.11.2015 року у справі №6-187цс15, від 16.03.2016 року у справі №6-2693цс15, від 27.01.2016 року у справі №6-2892цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції в частині задоволення заяви про скасування рішення третейського суду відносно ОСОБА_1

Висновки суду в цій частині ухвали відповідають вимогам закону та обставинам справи, а тому колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування рішення третейського суду в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_2, оскільки у даному правовому спорі поручитель не є споживачем банківських послуг у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення цього Закону на правовідносини, які виникли між банком та поручителем не поширюється і такий спір підвідомчий третейському суду.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Верховного Суду України від 19 січня 2016 року у справі №6-2767ц15.

Звернення банку з позовом до поручителя про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором не може вважатися спором щодо захисту прав споживачів, оскільки підставами позову є невиконання умов договору, а не порушення Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, судом першої інстанції не надано мотивованої відповіді доводам ОСОБА_2 щодо припинення поруки, як підстави для скасування рішення третейського суду, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, постановлена ухвала в частині задоволення заяви ОСОБА_2 постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 04.02.2016 року у справі №2172/15 в частині задоволених позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, в частині залишення ухвали суду першої інстанції без змін може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

Справа №22-ц/796/11390/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.

Головуючий у сулі апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.