Справа № 667/9692/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Херсон

Комсомольський районний суд м. Херсона у складі:

головуючого - судді Черниш О.Л.

при секретарі Зваді Є.М.

за участю позивачки представника позивачки ОСОБА_1, представника третьої особи - органу опіки та піклування ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування (треті особи - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводіна Наталя Миколаївна, виконавчий комітет Комсомольської районної у м. Херсоні ради - орган опіки та піклування Комсомольського району м. Херсона)

в с т а н о в и в

Позивач звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати договір дарування 259/600 частин домоволодіння під АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М., між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяли як законні представники своєї малолітньої дочки ОСОБА_7, недійсним; визнати за ОСОБА_3 право власності на 259/600 частин домоволодіння під АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила такі обставини:

28 листопада 2011 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та відповідачами (представники обдаровуваного), що діяли як законні представники своєї малолітньої дочки ОСОБА_7, уклали договір дарування.

Відповідно до договору дарування дарувальник передає безоплатно, а представники обдарованого приймають у власність ОСОБА_7 259/600 частин домоволодіння під АДРЕСА_1, на земельній ділянці розміром 544,6 кв.

Частина домоволодіння, що відчужується за цим договором, належала дарувальнику на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності, виданого 17.10.1995 року виконкомом Комсомольської районної ради, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.03.2002 року Третьою херсонською державною нотаріальною конторою.

Укладаючи зазначений договір дарування, позивач мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом ІІІ групи, людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги і догляду.

У 2011 році відповідачі запропонували йому свої послуги щодо забезпечення доглядом, лікуванням, харчуванням, придбанням для нього необхідних лікарських препаратів, утриманням його житла та присадибної ділянки в належному стані.

На підтвердження даних обставин у позивача наявна розписка від 28 листопада 2011 року за підписом ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Проте, відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Тому, ОСОБА_3 вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування.

Позивач разом із своєю дружиною продовжує проживати у зазначеному домоволодінні, самостійно оплачувати комунальні послуги та займатися утриманням житла та присадибної ділянки. Іншого майна, окрім 259/600 частин вищезазначеного домоволодіння позивач у власності не має.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила суд його задовільнити.

Відповідачі у судове засідання не з'явилися, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі, зазначивши у заяві, що позов визнають повністю з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позову, пославшись на порушення прав малолітньої, яка при визнанні договору дарування недійсним втрачає право власності на майно.

Заслухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 28 листопада 2011 року ОСОБА_3 (дарувальник) та відповідачі (представники обдаровуваного), що діяли як законні представниками своєї малолітньої дочки ОСОБА_7, уклали договір дарування (а.с.7).

Відповідно до договору дарування дарувальник передає безоплатно, а представники обдаровуваної приймають у власність ОСОБА_7 259/600 частин домоволодіння під АДРЕСА_1.

Частина домоволодіння, що відчужується за цим договором, належала дарувальнику на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право власності, виданого 17.10.1995 року виконкомом Комсомольської районної ради, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 21.03.2002 року Третьою херсонською державною нотаріальною конторою.

Позивач є інвалідом ІІІ групи, особою похилого віку, потребує сторонньої допомоги, а тому, укладаючи спірний договір, позивач мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки відповідачі запропонували йому свої послуги щодо забезпечення доглядом, лікуванням, харчуванням, придбанням для нього необхідних лікарських препаратів, утриманням його житла та присадибної ділянки в належному стані.

На підтвердження даних обставин позивачем надана розписка від 28 листопада 2011 року за підписом ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.8).

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Оскільки ОСОБА_3, укладаючи договір дарування, розраховував отримувати за передачу свого майна матеріальну допомогу та догляд, то вказаний договір за своєю правовою природою не є договором дарування.

Позивач разом із своєю дружиною продовжує проживати у подарованій частині будинку, самостійно утримує його, тобто несе весь тягар утримання майна, оскільки відповідачі на сьогодні домовленостей не виконують, проживають за межами м. Херсона.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину.

На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що укладений договір не відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він має бути визнаний недійсним.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд не приймає доводи представника третьої особи, що визнанням договору дарування недійсним, порушуються права малолітньої обдаровуваної, оскільки вона втрачає власність, з тих підстав, що малолітня обдаровувана не отримує реальних матеріальних благ з подарованого майна, вона не проживає у подарованому житлі, а проживає разом з матір'ю в іншій місцевості. Крім того, малолітня не може нести тягар утримання майна, який лежить на власнику.

Наявністю спірного договору більше порушуються права позивача, який є інвалідом, потребує матеріальної допомоги та допомоги по догляду, і не може укласти з іншою особою відповідний договір для забезпечення надання йому такої допомоги. Позивач несе весь тягар по утриманню подарованого майна.

Вимога про визнання права власності на майно також підлягає задоволенню, оскільки при визнанні судом договору недійсним відсутній механізм відновлення правовстановлюючого документу на подароване майно, яке було відібрано нотаріусом при посвідченні договору дарування.

Керуючись ст.ст. 3,4, 10,11,60,179,209, 212 ЦПК України, ст.ст.16, 717, ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ст.229ЦК України, суд

в и р і ш и в

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним (треті особи - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Воєводіна Наталя Миколаївни, виконавчий комітет Комсомольської районної у м. Херсоні ради - орган опіки та піклування Комсомольського району м. Херсона) - задовільнити .

Визнати недійсним договір дарування 259/600 частин домоволодіння під номером 46/6, що знаходиться у місті Херсоні по вул. Москвіна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяли як законні представники малолітньої дочки ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною Н.М.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 259/600 частин домоволодіння під номером 46/6, що знаходиться у місті Херсоні по вул. Москвіна.

Рішення протягом десяти днів з дня його проголошення може бути оскаржено до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги через Комсомольський районний суд м. Херсона. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Черниш О.Л.