У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 14 листопада 1985 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. В шлюбі у них народилося дві доньки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 18 квітня 2007 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу доньки залишилися проживати з відповідачкою. У лютому 2009 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6. ОСОБА_3 зазначав, що відповідачка зловживала своїми правами матері та створювала штучні перешкоди у спілкуванні та вихованні доньки ОСОБА_6, тому він у 2006 році звернувся до районного органу опіки та піклування із заявою про встановлення регламенту побачень з неповнолітньою донькою ОСОБА_6. Розпорядженням Солом'янської районної державної адміністрації в м. Києві від 8 вересня 2006 року встановлено регламент побачень ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_6, який було змінено (розширено) 9 вересня 2008 року. З цього моменту ОСОБА_6 більше часу проживала в сім'ї батька. Також зазначає, що з квітня 2009 року ОСОБА_6 постійно проживає в його сім'ї разом з ним, його дружиною та її неповнолітньою дочкою ОСОБА_8. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2010 року встановлено місце проживання ОСОБА_6 разом з позивачем. ОСОБА_3 вказує на те, що відповідачка самоусунулася від виховання та утримання доньки. За таких обставин просив задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року, позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 в розмірі ј частини її заробітку щомісяця, але не менше ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 6 травня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, з урахуванням п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення, і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 164, 166 СК України, дійшов висновку про задоволення позову. Оскільки ОСОБА_4 у добровільному порядку самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов'язків по щодо доньки, тому наявні правові підстави для позбавлення батьківських прав, з метою захисту інтересів дитини та стягнення аліментів на утримання доньки.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 14 листопада 1984 року між сторонами було укладено шлюб, у період якого народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. 18 квітня 2007 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 залишилася проживати з відповідачкою. У 2006 році ОСОБА_3 звернувся до районного органу опіки та піклування з відповідною заявою про встановлення способів участі батька у вихованні доньки. Розпорядженням Солом'янської районної державної адміністрації в м. Києві від 8 вересня 2006 року № 1557 було встановлено регламент побачень ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_6, розпорядженням від 9 вересня 2008 року № 1536 регламент побачень значно розширено. У лютому 2009 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3.

Згідно з п. п. 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до висновку спеціаліста (психолога) від 15 травня 2015 року № 3/01-36/2 в ході експериментального психологічного дослідження у ОСОБА_6 виявлено такі індивідуальноі поведінкові властивості: адекватно емоційна експресія; емпатійність та відвертість; чутливість до впливів зовнішнього середовища; нормальна стресостійкість; висока особистісна тривожність; ситуативна невпевненість у власних силах; коливання самооцінки; мотивація уникнення невдач, іноді прагнення досягнення успіху. В ході психологічного дослідження виявлено нормальну здатність до концентрації та переключення уваги; механічне та смислове запам'ятовування. Мислення логічне, з відповідним віковим рівнем інтелектуальних досягнень. Вербальний інтелект вищий за вікову норму.

ОСОБА_6 ставиться до матері (ОСОБА_4.) майже індиферентно. Вона свідомо заявляє про небажання з нею спілкуватися та зустрічатися.

ОСОБА_6 сприймає батька (ОСОБА_3) як найбільш значущого дорослого в своєму житті. Вона відчуває його піклування, любов та увагу. Зрозуміло, що батько є головним об'єктом прив'язаності, захищеності, визнання, розуміння. При цьому вона майже не розділяє свої ставлення до батька і до сім'ї (батька та ОСОБА_9), що свідчить про повне прийняття нею умов проживання, комфортність та безпеку в родині.

У ході психологічного дослідження ОСОБА_6 не виявлено жодних маркерів впливу її матері (ОСОБА_4.). Через відсутність спілкування та зустрічей упродовж двох з половиною років та лише двох зустрічей упродовж останніх 5 років ознаки впливу відсутні.

В ході психологічного дослідження ОСОБА_6 виявлено ознаки впливу на її формування, розвиток, самопочуття та поведінку її батька (ОСОБА_3). Рольова позиція батька та його поведінка мають стимулюючий вплив в сфері відчуття дівчинкою спокою, врівноваженості, прийняття, визнання та безпеки. Як показують розповіді ОСОБА_6, її висловлювання - батько є для неї авторитетом.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 9 червня 2015 року № 108-8354/01, орган опіки та піклування, керуючись ст. ст. 19, 164, 171 СК України, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суди також дійшли висновку про те, що з вересня 2008 року донька сторін - ОСОБА_6 - більше проживала з батьком, ніж з матір'ю. Також установлено, що з квітня 2009 року донька постійно проживає з батьком, а рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 квітня 2010 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_3

Судами також було обґрунтовано установлено, що з часу проживання доньки з позивачем, відповідач ОСОБА_4 участі у вихованні, спілкуванні та розвитку не приймала, святкових заходів за участю дитини не відвідувала, її життям не цікавилась, доказів з'ясування місця проживання доньки та усунення, у випадку наявності, перешкод у спілкуванні з донькою не надала, відсутні відомості звернення до служби у справах дітей з приводу чинення їй перешкод позивачем у спілкуванні з дитиною. Отже, висновок про те, що відповідачка проявляла повну бездіяльність по відношенню до свого обов'язку по утриманню та вихованню власної дитини, є правильним.

Крім того, судами установлено, що матір дитини - ОСОБА_4, про засідання комісії з питань захисту прав дітей при Солом'янській в м. Києві районній державній адміністрації повідомлена належним чином, проте на засідання не з'явилась, підтверджень її участі у вихованні доньки не надала.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Частиною 2 ст. 166 СК України передбачено, що особа, яка позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Саме наявність таких обставин, якими можуть бути незадовільний стан здоров'я платника аліментів, його скрутне матеріальне становище, наявність у платника аліментів на утриманні непрацездатних батьків, дочки, сина, може свідчити про неможливість сплати платником аліментів у передбаченому ч. 2 ст. 182 СК України розмірі.

З урахуванням наведеного суд і визначив розмір аліментів, відсутність роботи у матері дитини не є правовою підставою не стягувати аліменти.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 слід позбавити батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_6 та стягнути аліменти.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко