Номер провадження: 22-ц/785/797/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Комлевої О.С.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та акту прийому-передачі грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики та акту прийому-передачі грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015року,

встановила:

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 та з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під № 59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_4, ОСОБА_5 було відмовлено.

30.10.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки постановою Першого Київського відділу Державної виконавчої служби ОМУЮ від 06.11.2014 року йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з посиланням на те, що суд в своєму рішенні від 05.03.2014 року не вказав, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_4 та з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під №59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та закриття провадження по справі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення, як зі спадкоємців померлого ОСОБА_7 заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 В обґрунтування позову посилався на те, що 01 грудня 2006 року він за договором позики передав ОСОБА_7 сто пятдесят тисяч доларів США строком до 01 липня 2007 року. У березні 2007 року ОСОБА_7 помер. Оскільки спадкоємці померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовились повернути борг, позивач просив стягнути з них з урахуванням індексу інфляції та 3% річних борг у сумі 199848,49 доларів США, що становить 1510845,66 грн.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічними позовами про визнання недійсними договору позики та акту приймання-передачі грошових коштів, укладених між ОСОБА_3 та померлим ОСОБА_7 Зустрічні позови мотивовані тим, що договір позики укладено з порушенням норм Сімейного кодексу України без згоди дружини позичальника, а правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків та вчинений в доларах США, що не передбачено чинним законодавством України.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2010 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2011 року, у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Зустрічні позови ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було задоволено частково, договір позики від 01.12.2006 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, був визнаний недійсним, в решті вимог було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 18 квітня 2012 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 квітня 2011 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

05 березня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ОСОБА_4 та з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під №59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси суду від 05 березня 2014 року уточнені позовні вимоги первісного позивача були задоволенні у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_4 та з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 1 458 615 грн., що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ складає 150 000 доларів США, в межах вартості 1/2 частини нежитлових приміщень цокольного поверху, що знаходяться в м. Одесі, вул. Академіка Вільямса під № 59-в, корпус 1, та 1/2 частини трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволені зустрічних позовів ОСОБА_4, ОСОБА_5 було відмовлено.

20.05.2014 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.03.2014 року було скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_5 боргу в сумі 1458615 гривень в межах вартості 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 20.05.2014 року скасовано, залишено в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року.

Рішення набрало законної сили та позивач отримав виконавчий лист.

02.02.2015 року ухвалою Київського районного суду заяву ОСОБА_3 про розяснення рішення було задоволено в повному обсязі.

29.10.2015 року ухвалою апеляційного суду Одеської області ухвалу Київського районного суду від 02.02.2015 року було скасовано та направлено справу до першої інстанції про розяснення рішення з дотриманням норм процесуального права.

В ухвалі апеляційного суду Одеської області від 29.10.2015 року зазначено, що задовольняючи заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що порушене питання підлягає розгляду не в порядку розяснення рішення відповідно до статті 221 ЦПК України, а в порядку ухвалення додаткового рішення відповідно до статті 220 ЦПК України.

30.10.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки постановою Першого Київського відділу Державної виконавчої служби ОМУЮ від 06.11.2014 року йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з посиланням на те, що суд в своєму рішенні від 05.03.2014 року не вказав, в якій частині рішення стосується кожного з відповідачів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати.

За таких обставин, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для ухвалення додаткового рішення по справі. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк на виконання рішення суду є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване додаткове судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 відхилити.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_8

ОСОБА_2