Справа №333/3118/15-ц
Провадження №2/333/172/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л.О.,

при секретарі Некрашевич Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 22.04.2013 р. звернувся ПАТ «Акцент Банк» із позовом про стягнення суми до ОСОБА_1 Посилається на таке. Відповідно до кредитного договору №ZPUKA57660399 укладеного 05.08.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14785,80 доларів США на термін до 04.08.2015 року та зобовязався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. 15.09.2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу, за яким ПАТ «КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «АкцентБанк» право вимоги до боржників. Відповідач станом на 28.09.2015 р. не виконує свої зобовязання внаслідок чого виникла заборгованість 50392,62 доларів США, яка складається з наступного: 11974,41 доларів США заборгованість за кредитом; 6505,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1597,21 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 27904,48 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 11,57 доларів США штраф фіксована частина; 2399,10 доларів США штраф процентна складова.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним.

Відповідач та його представник позов не визнали. Пояснивши, що 15.09.2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу, за яким ПАТ «КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «АкцентБанк» право вимоги до боржників. Але ОСОБА_1 про існування цього договору не повідомили. В 2011 році ОСОБА_1 віддав заставлений автомобіль працівникам банку та написав довіреність на право розпорядження цим автомобілем на працівників банку. Вони запевнили ОСОБА_1 в тому, що кошти від реалізації цього автомобіля підуть на погашення заборгованості за кредитом та банк не буде мати претензій до нього. І дійсно протягом декількох років банк не турбував ОСОБА_1. Представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити в позові у звязку з його пропуском. Оскільки 15.09.2008 року коли ПАТ «ПриватБанк» відступив ПАТ «Акцент-Банку» право вимоги за договором факторингу починає обліковуватись новий строк для предявлення позову, який банк пропустив.

Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини.

05.08.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір №ZPUKA57660399, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14785,80 доларів США на термін до 04.08.2015 року та зобовязався повернути його та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором.

Згідно п. 17.1.3 метою кредиту є: а)частина кредиту в розмірі 13620,69 дол. США надається з метою придбання позичальником автомобіля; б)частина кредиту в розмірі 695,65 дол. США надається з метою оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; в) частина кредиту в розмірі 408,62 дол. США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту; д) частина кредиту в розмірі 53,52 дол. США надається з метою оплати вартості поліса обовязкового страхування, що сплачується в момент видачі кредиту.

Згідно п. 17.1.4 дата погашення кредиту встановлена 04.08.2015 року.

Пунктом 17.1.6 встановлена процентна ставка 15% річних.

Пунктом 17.1.7 встановлено, що з метою виконання зобовязань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 4869,53 долари США для сплати чергових страхових платежів.

В п. 17.4 «а» договору передбачено, що позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредит в сумі 63200 грн. на поточний рахунок автосалону АвтоПланетаЗапорожье.

Предметом застава згідно п. 17.9 є автомобіль DAEWOO Nexia, 2008 року випуску, державний номер АР 4946ВН.

Відповідно до платіжного доручення від 05.08.2008 року сплачено за автомобіль ОСОБА_1 63200 грн. (а.с. 18 зворот).

15.09.2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1, за яким ПАТ «КБ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «АкцентБанк» право вимоги до боржників, в тому числі і до ОСОБА_1

Починаючи з 26 серпня 2009 року відповідач в неповному обсязі сплачує кредит, внаслідок чого станом на 28.09.2015 р. виникла заборгованість.

22.06.2011 року ОСОБА_1 надав довіреність ПАТ КБ «Приват Банк» на відчудження автомобіля DAEWOO Nexia, 2008 року випуску, державний номер АР 4946ВН. (а.с.113).

31.01.2011 року згідно акту прийняття автомобіля ОСОБА_2 передав автомобіль DAEWOO Nexia, 2008 року випуску, державний номер АР 4946ВН представнику ПриватБанка (а.с.112)

Згідно листу представника позивача №20.1.0.0.0/7-20151127/2504 від 30.11.2015 р. за договором №ZPUKA57660399 сума 4201,84 дол. США від реалізації заставного авто була розподілена наступним чином: 10.11.2011 р.: 2100,92 дол. США погашення заборгованості по договору; 1211 дол. США погашення пені по договору; 645,70 дол. США погашення штрафа по договору; 244,22 погашення заборгованості по договору (а.с.215).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Процентами за кредитним договором є плата позичальника за кредитним договором (ст. 903 ЦК України) або ціна кредитного договору (ч. 1 ст. 632 ЦК України).

Склад, розмір, база нарахування, порядок внесення плати за кредитом (процентів), її окремих частин та інші можливі умови про ціну кредитного договору встановлюються за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632, ч. 2 ст. 6 ЦК України).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до додатку №2 до кредитно-заставного договору №ZPUKA57660399 реальна процентна ставка складає 19,66% (а.с.18 зворот).

Судом фактично встановлена заборгованість станом на 28.09.2015 р. у звязку з не виконанням своїх зобовязань відповідачем в розмірі 18480,26 доларів США, що за курсом Національного Банку України від 28.09.2015 р. - 21,61 грн. складає 399358,42 грн., яка складається з наступного: 11974,41 доларів США заборгованість за кредитом; 6505,85 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1597,21 долар США задоволенню не підлягають, оскільки вони не передбачені договором.

Ч. 4 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Ч. 5 цієї ж статті передбачає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Так, в п 17.1.8 кредитного договору передбачена сплата інших платежів на користь Банку. Але ці платежі не зазначені в грошовому виразі, не вказані строки їх внесення, вони визначені за формулою зі змінними величинами, що суперечить вимогам ст.. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому суд вважає, що розрахунок комісії позивачем проведений необґрунтовано та відповідач не повинний її сплачувати.

Позовні вимоги про стягнення штрафу в розмірі: 11,57 доларів США штраф фіксована частина; 2399,10 доларів США штраф процентна складова задоволенню не підлягають, оскільки договором не передбачене стягнення такої неустойки. Так, в договорі містяться п. 14.5-14.6, в яких вказане зобовязання позичальника сплатити штраф. Але в цих пунктах зазначене: «у разі порушення позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених у статтях… договору він сплачує на користь банку штраф…», при цьому номера статей, які визначають певні зобовязання позичальника не вказані, що унеможливлює встановити чи порушував позичальник ці умови, чи є підстави для нарахування штрафу. В п. 14.7 кредитного договору зазначено, що позичальник сплачує штраф в розмірі 2% від вартості предмета застави у випадку порушення строків виконання позичальником зобовязань щодо передачі предмета застави у володіння банку. Суду не надано доказів щодо того, що відповідачем порушувались зобовязання щодо передачі предмета застави. Взагалі, позивачем не надано обґрунтованого та детального розрахунку щодо нарахованих ним штрафів, тому підстав для його стягнення суд не вбачає.

Позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 27904,48 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки пеня нарахована в доларах США, а не в гривні, що є порушенням чинного законодавства.

Так, відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Таким чином, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вищенаведене узгоджується із позицією Верховного суду України викладеного в Постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 по справі №3-29гс.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач, зокрема, посилалася на те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 259 ЦК України закріплено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Так, згідно п. 14.11 кредитного договору сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки у 5 років.

Відповідно до ст. ст. 266, 267 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, станом на 22.01.2013 р. (день подання позову) пятирічний строк не сплив.

Суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що строк позовної давності повинний розраховуватись з дня укладення договору факторингу «1 від 15.09.2008 року та розраховуватись за загальними правилами, встановленими в Цивільному кодексі. Оскільки укладання договору факторингу між ПриватБанком та ЗАТ «Акцент-Банком» не впливає на умови кредитно-заставного договору №ZPUKA57660399, яким встановлений пятирічний строк позовної давності і який на день подання позову не сплив.

Отже, підстав для відмови у позові у звязку із застосуванням строку позовної давності у суду не має.

Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем за кредитно-заставним договором №ZPUKA57660399 в розмірі 18480,26 доларів США, що за курсом Національного Банку України від 28.09.2015 р. - 21,61 грн. складає 399358,42 грн., які підлягають стягненню. В іншій частині позов є безпідставний, необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 16334,74 грн. Оскільки позов задоволено частково на 36,7%, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно в сумі 5994,85 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України ст.ст. 10, 60, 208, 212 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №ZPUKA57660399 від 05.08.2008 року в розмірі 18480,26 доларів США, що за курсом Національного Банку України від 28.09.2015 р. - 21,61 грн. складає 399358,42 грн. та судовий збір в сумі 5994,85 грн., в решті позову відмовити.

На рішення сторонами, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуюча Л.О. Варнавська