АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5948/16 Справа № 203/1019/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3, про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до МКП «Дніпропетровський електротранспорт» про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 02 лютого 2015 року на території ДТТУ за адресою: пр. Карла Маркса, 119 у м. Дніпропетровську Гуща Т.В., керуючи трамваєм Т-3, допустила наїзд на належний позивачу автомобіль, якому були спричинені механічні пошкодження.

Позивач просила суд стягнути із відповідача 72 210,75 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником відповідача ОСОБА_3 за пошкодження автомобіля Tоyota Camry, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер JTNBE40K203212069, що належить позивачу на праві власності, а також стягнути із відповідача 1 000 грн. за експертне дослідження автомобіля та судові витрати по справі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто із МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 36 605,38 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 366 грн. 06 коп., а разом 36 971 грн. 44 коп.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом порушені норми процесуального права та не враховані обставини у справі, а тому просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд посилався на те, що постановою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2015 року (справа № 200/3005/15-п), залишеною без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області (справа 200/3005/15) від 13 травня 2015 року, справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Також судом враховано абзац 4 пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в якому зазначено, що відповідно до частини четвертої ст. 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Так, постановою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2015 року встановлено, що 02 лютого 2015 року о 09 годині 00 хвилин на території ДТТУ за адресою: пр. Карла Маркса 119 у м. Дніпропетровську, водій ОСОБА_3, керуючи трамваєм Т-3, інвентарний номер Т-51 допустила наїзд на припаркований автомобіль Tоyota Camry, державний номер знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 Транспортним засобам були нанесені механічні пошкодження.

Згідно абзацу 1 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВССУ із розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених ст. 1166 ЦК України, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч).

Як підтверджено постановою судді та проти чого не заперечували сторони, водій ОСОБА_4 здійснила наїзд на автомобіль, належний позивачу, керуючи трамваєм Т-3, інвентарний номер Т-51. Тобто, водій ОСОБА_4 своїми діями завдала шкоди під час здійснення діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки.

В той же час, як було з'ясовано судом, що підтверджується постановою судді та проти чого не заперечували сторони в судовому засіданні, автомобіль, належний позивачу був припаркований та знаходився в заглушеному стані, водія ОСОБА_2 на той час в автомобілі не було. Сторонами не було доведено, що автомобіль здійснив мимовільний рух без впливу на нього водія, що призвело до скоєння на нього наїзду, а тому суд дійшов висновку, що автомобіль на момент скоєння на нього наїзду не був джерелом підвищеної небезпеки, а мав ознаки великогабаритного рухомого майна.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у позивача наявне право на відшкодування шкоди незалежно від того, що справу відносно ОСОБА_3 було закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, оскільки ОСОБА_3 завдала шкоди під час вчинення дій джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно висновку № 2682 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 24 лютого 2015 року, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Toyota Camry, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер (VIN) JTNBE40K203212069, пошкодженого у наслідок від ДТП становить 72 210,75 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

При розгляді справи сторони не заперечували проти того, що ОСОБА_3 на момент вчинення події працювала у відповідача де під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи трамваєм, скоїла наїзд на автомобіль, належний позивачу. Таким чином, позивач має право на предявлення вимоги до відповідача про відшкодування шкоди, як до особи діями працівника якого їй було завдано шкоду.

Разом з тим, суд взяв до уваги п. 2 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якого якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні питання щодо розміру шкоди, яка підлягає відшкодування, суд врахував, що завдана позивачу шкода сталась через її необережність, яка проявилась в тому, що вона не врахувала габарити свого автомобіля та залишила його так, що призвело до того, що на нього був здійснений наїзд, а тому суд вважав за необхідне зменшити розмір відшкодування шкоди та стягнути із відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в половинному розмірі від заявленої позивачем суми, а саме: 36 605,38 грн.

Посилання відповідача на те, що суд дійшов невірного висновку про те, що під час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивачки не був джерелом підвищеної небезпеки і що саме з вини позивача, яка залишили свій автомобіль у недозволеному для стоянки місці, сталося дорожньо-транспортна пригода, - необґрунтовані та зводяться до особистого тлумачення апелянтом обставин справи та правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦПК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, пішим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно абзацу 1 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи абзац 1 п. 4 цієї постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4, керуючи трамваєм та здійснивши наїзд на автомобіль, належний позивачу, своїми діями завдала шкоди під час здійснення діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, а тому, незважаючи на те, що справу відносно ОСОБА_3 було закрито за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, відповідач повинен відшкодувати позивачу шкоду, завдану її майну джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Також відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України і розмір стягнутих судових витрат пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, а із матеріалів справи вбачається, що відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду, передбачені ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: