Дата документу 14.07.2016
Справа № 334/8746/13-ц
Провадження № 2/334/1000/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2016року Ленінський райсуд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Махіборода Н.О.,

при секретарі - Кузьменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до Максимової /ОСОБА_1/ ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про відкриття картрахунку,

В С Т А Н О В И В :

ПАТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за договором № ZPAARX01160097 від 28.12.2006р. про відкриття картрахунку, згідно якого, відповідачка отримала від банку платіжну картку №0922, на яку банк перерахував 2459,6гр. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2% на місяць, на строк дії картки 1рік до 27.12.2007р.

За відповідачкою, яка протягом 2007р. зняла всі кошти з карткового рахунку, а потім, декілька років умови договору не виконувала, як вважав банк, утворилася заборгованість, яку станом на 19.09.2013р. банк розрахував в сумі - 37638,18гр., це заборгованість по процентам, комісія, пеня та штрафні санкції. Перед розглядом справи в апеляційному суді Запорізької області, банк ще раз зробив перерахунок та зазначив, що заборгованість відповідачки перед банком на 19.09.2013р. вже становить 19030,02гр.

В ході судового слідства, після винесення ухвали Вищим спеціалізованим судом України від 04.11.2015р. по даній справі, банк зробив перерахунок та ще раз уточнив позовні вимоги, відповідно яких просить суд стягнути з відповідачки на користь банку 9748,62гр., що складається з: заборгованості за відсотками за період часу з 02.10.2010р. по 12.03.2012р. 3493, 91гр. та заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобовязань щодо погашення процентів за період часу з 19.09.2012р. по 19.09.2013р. 6254,71гр.

Оскільки відповідачка в добровільному порядку не повертає заборгованість, банк звернувся з позовом до суду для стягнення з відповідачки, як позичальника, вищевказаної суми. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідачки судові витрати, які були понесені при зверненні із позовом до суду: суму судового збору.

В судовому засіданні представник банку підтвердив позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Відповідачка в судові засідання не зявилася, про час та місце слухання справи, була повідомлена вчасно за місцем реєстрації відповідно даних адресно-довідкового підрозділу УДМС в Запорізькій області /а.с.25/. Проте, в поясненнях до апеляційної та касаційної скарг вона зазначала, що заборгованість перед банком вона погасила протягом 2007р., проте банк нарахував їй вигадану заборгованість. Крім того, банком пропущено строк позовної давності, т.я. банк мав право звернутися до суду з вимогами до неї до 27.12.2010р., а звернувся тільки 02.10.2013р. Жодних платежів до банку нею не було зроблено після 2007р., а посилання представника банка на якісь її перерахунки, є надуманими, та зроблені тільки для того, щоб подовжити строк позовної давності.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав:

відповідно договору № ZPAARX01160097 від 28.12.2006р. про відкриття картрахунку, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачкою ОСОБА_1, відповідачка отримала від банка кредитну картку №0922, на яку банк перерахував 2459,6гр. із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2% на місяць, на строк дії картки 1рік, тобто до 27.12.2007р. /а.с.4/.

Як встановлено в судовому засіданні, протягом 2007р. відповідачка зняла всі кошти з карткового рахунку, після чого, поповнювала рахунок. Судом встановлено, і ці обставини не заперечує представник банку, що з червня 2007р. відповідачка не здійснювала виплати за договором. А щодо суми, на яку посилається представник банку, як погашення в 2012р. відповідачкою заборгованості по договору, то це не сума зарахування коштів на рахунок банку, а сума списання с карткового рахунку відповідачки, тобто, до погашення нею заборгованості, ця сума відношення не має.

Відповідно до ст.11 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повного та всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повних та всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Представник позивача наполягає на тому, що між сторонами укладено договір від 28.12.2006р., який діяв і на час звернення банку з позовом до суду, а саме на жовтень 2013р., тому, банк і просить суд стягнути з відповідачки заборгованість станом на 19.09.2013р.

Як встановлено судом, договір складався з заяви позичальника та умов надання банківських послуг /а.с.4-8/.

Нормами ч.1 ст. 634 ЦК України передбачено укладення договору приєднання, тобто договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч.1 ст. 526 та ст. 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, зокрема, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що договір між позивачем та відповідачкою укладався строком на 1 рік.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем /а.с.34-36/, є підставою для відмови у позові, що передбачено ч.4 ст.267 ЦК України.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно до ст.257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), відповідно до вимог ч.2 ст.258 ЦК України. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як встановлено в судовому засіданні, строк дії картки, наданої відповідачці 28.12.2006р., був встановлений строком на 1 рік. Відповідно умов до умов договору, які викладені в заяві позичальника, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, за який приймається період з 28 по 04 число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти у сумі 282,17гр. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, відсотків, винагороди, комісії, а також, інших витрат. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту не виконання позичальником кожного із цих зобовязань. Ця правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013р. та від 19.03.2014р., які є обовязковими для судів.

Банк звернувся до суду з вимогами до відповідачки тільки 02.10.2013р., посилаючись на те, що в 2012р. відповідачка внесла до банку платіж, тим самим, перервала строк позовної давності. Проте, судом встановлено, що саме працівником банку в 2012р. було списано з її неіснуючого, як вона вважала, карткового рахунку, тобто, зазначена сума не може свідчити про визнання відповідачкою боргу, та не може бути підставою для переривання строку позовної давності.

Крім того, судом встановлено, що в ході судового слідства банк в черговий раз зробив перерахунок заборгованості відповідачки та зазначив заборгованість вже в сумі - 9748,62гр..

Проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою /а.с.34-36/, є підставою для відмови у позові, що передбачено ч.4 ст.267 ЦК України, а також, згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основною вимогою вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

У звязку з чим, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки банк звернувся до суду з вимогами після спливу строку позовної давності.

Керуючись ст.10,60, 212-215,218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

В позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до Максимової /ОСОБА_1/ ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про відкриття картрахунку № ZPAARX01160097 від 28.12.2006р. відмовити.

На рішення суду протягом 10 днів може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізькій області.

СУДДЯ: