Справа №464/4317/16-ц
пр.№ 4-с/464/26/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Радченко Е.А.

при секретарях Лобко А.С., Калітовської А.Б.

з участю представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця та постанову про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В :

20.05.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Сихівського відділу ДВС, скасувати на постанову про закінчення виконавчого провадження № 49644424 та зобовязати державного виконавця відновити виконавче провадження. Скарга мотивована тим, що 26.04.2016 року старшим державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» суми боргу та судових витрат. Вказану постанову ОСОБА_2 вважає такою, що винесена без належних підстав.

Представник заявника в судовому засіданні підтримав скаргу та просив її задовольнити, посилаючись на те, що при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем порушено вимоги закону щодо обовязкового проведення виконавчий дій, а постанова про закінчення виконавчого провадження винесена без належних підстав.

Представник Сихівського відділу ДВС в судове засідання не зявився. В наданих письмових запереченнях представник відділу ДВС не погоджується зі скаргою та просить відмовити в її задоволенні, зазначивши, що закінчення виконавчого провадження було здійснено на передбачених законом підставах.

Заслухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015 року на користь ПАТ КБ «Надра» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

24.11.2015 року Сихівським районним судом м. Львова на виконання вищезазначеного судового рішення видано виконавчий лист № 464/11047/13-ц та постановою старшого Державного виконавця Сихівського відділу ДВС від 16.12.2015 року відкрито виконавче провадження ВП № 49644424.

Постановою старшого державного виконавця від 28.12.2015 року на підставі клопотання боржника ОСОБА_2 від 24.12.2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.12.2015 року виконавче провадження зупинено до закінчення касаційного провадження.

26.04.2016 року на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.04.2016 року, якою відхилено касаційну скаргу боржника, старшим державним виконавцем поновлено виконавче провадження.

В той же день на підставі звернення стягувача старшим державним виконавцем винесено ухвалу про закінчення виконавчого провадження ВП № 49644424.

ОСОБА_2 з постановою не погоджується та звернувся до суду зі скаргою.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Під час розгляду скарги враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 17 Закону передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

За правилами ст. 25 Закону державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Пунктом 10 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. В ч. 3 цієї статті зазначено, що про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, в ній зазначено підставу її винесення та вказана постанова затверджена начальником Сихівського відділу ДВС.

Незгода з постановою про закінчення виконавчого провадження мотивована тим, що державний виконавець міг винести таку постанову лише після вчинення на своїй території дій щодо встановлення майнового стану боржника, місця його фактичного проживання та місця роботи.

Суд не може погодитись с таким посиланням та вважає його безпідставним.

Так, в ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

В судовому засіданні встановлено, що стягувач звернувся до державного виконавця із заявою про направлення виконавчих документів для подальшого виконання за належністю у Шевченківський відділ ДВС Львівського міського управління юстиції. Посилання на вказане звернення міститься в оскаржуваній постанові.

Тобто, стягувач зробив свій вибір щодо місця виконання.

Посилання представника заявника на те, що стягувач має право вибору місця виконання лише на стадії відкриття виконавчого провадження, не заслуговує на увагу.

Згідно з ч. 5 ст. 20 Закону у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та зясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

З цього можна зробити висновок, що за власною ініціативою виконавець може передати виконавчий лист до іншого відділу ДВС, дійсно, лише після зясування вищезазначених обставин.

Проте, законодавство не передбачає, що при наявності клопотання стягувача про передачу виконавчого листа до іншого відділу ДВС, державний виконавець зобовязаний проводити будь-які виконавчі дії на своїй території до здійснення такої передачі.

Тобто, для прийняття державним виконавцем за власної ініціативи рішення про необхідність передати виконавчий документ на виконання іншого відділу ДВС, державний виконавець дійсно повинен здійснити ряд виконавчий дій, а саме: отримати документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та зясувати, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця. В той же час, для передачі виконавчого документу до іншого відділу ДВС за ініціативою стягувача, обовязок проводити вищезазначені дії не передбачений.

Посилання на вимоги п. 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, є безпідставним.

В п. 3.16 вказаної інструкції, що затверджена наказом Міністерства Юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, зазначено, що у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Вказана норма лише передбачає необхідність зазначення в постанові про виконавчі дії, які фактично вже були проведені виконавцем до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Обовязок зазначити в постанові про фактичні виконавчі дії, зобовязує виконавця лише відобразити все, що вже було здійснено за конкретним виконавчим документом (якщо виконавчі дії проводилися). Проте, якщо виконавець ще не проводив виконавчих дій, вказана норма не зобовязує їх здійснювати до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Представник заявника в судовому засіданні посилався на те, що факт незаконності дій державного виконавця вже встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили, тому не потребує доведення в цьому судовому засіданні. Суд вважає таке посилання безпідставним.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23.06.2016 року було визнано протиправними дії державного виконавця Сихівського відділу ДВС з приводу стягнення виконавчого збору. Проте, предметом судового, за результатами якого винесено ухвалу від 23.06.2016 року, були дії державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, а не дії щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, на день винесення ухвали за результатами розгляду цієї скарги, немає жодного судового рішення, в якому встановлено протиправність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження ВП № 49644424. При цьому встановлення судом протиправності дій державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору не підтверджує того, що під час закінчення виконавчого провадження виконавцем було допущено порушення вимог закону.

Посилання представника заявника на те, що державний виконавець не міг отримати ухвалу Вищого спеціалізованого суду від 20.04.2016 року до винесення постанови про поновлення виконавчого провадження від 26.04.2016 року, не заслуговує на увагу, оскільки вищезазначена постанова не є предметом розгляду в цьому судовому засіданні. Крім того, відповідність або невідповідність цієї постанови вимогам закону не впливає на питання законності постанови про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, суд вважає таким, що не ґрунтується на законі посилання заявника про невідповідність закону дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження у звязку з клопотанням стягувача про передачу виконавчого документу до іншого відділу ДВС без проведення виконавчих дій.

За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 17, 20, 25, 49 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 370, 375, 378 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та постанову від 26 квітня 2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 49644424 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом пяти днів з дня винесення ухвали.

Головуючий суддя: