АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5077/16 Доповідач - Костенко Т.М.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Бездітка В.М., Пономаренко Ю.А.

за участю секретаря Кравченко О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор», Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» про визнання поруки такою, що припинилася,-

в с т а н о в и л а:

09.09.2015 року позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» звернулося у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, в обґрунтування якого зазначило, що 14 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним Банком «Факторіал-Банк», правонаступником якого є ПуАТ «ФІДОБАНК» було укладено Кредитний договір № М_335/23_07, згідно якого Позивач надав Відповідачу кредит в сумі 250 000,00 гривень. Грошові кошти були надані строком з 14 вересня 2007року по 13 вересня 2012року включно, зі сплатою відсотків за використання кредиту у розмірі 20% річних. Зазначаючи, що все майно Акціонерного банку «Факторіал- Банк» було передано Публічному акціонерному товариству «ФІДОБАНК», тобто ПуАТ «ФІДОБАНК» правонаступником всіх прав та обов'язків Акціонерного банку «Факторіал-Банк», 30.09.2014 року ПАТ «ФІДОБАНК» відступило права вимоги за Кредитним договором №М_335/23_07 від 14.09.2007р. ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕНДОР», на підставі Договору про відступлення права вимоги №6.28 травня 2015р між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ВЕНДОР» та ТОВ «ФІНАНС ОСОБА_3» уклали Договір про відступлення права вимоги №28/05/2015/02, за яким відступлене права вимоги за Кредитним договором №М_335/23_07 від 14.09.2007р. Також, відступлене право вимоги за договорами поруки та застави, укладеними в забезпечення вимог за зазначеним Кредитним договором. Посилаючись на вказані обставини, на положення Цивільного Кодексу України, на те, що в забезпечення виконання кредитного договору укладено договір поруки, відповідно до якого відповідачі є солідарними боржниками, та договір застави транспортного засобу, вказуючи на те, що у боржника за кредитним договором виникла заборгованість просили задовольнити їх позовні вимоги.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 звернулася у суд з зустрічним позовом до первісного позивача ТОВ «Фінанс транс груп», зазначивши, третіми особами ОСОБА_4, ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ПАТ «Фідобанк» про визнання поруки такою, що припинилася, зазначаючи те що порука за кредитним договором № М_335/23_07 від 14.09.2007 року припинилася 14.03.2013 року, оскільки з моменту виникнення заборгованості за кредитом і до 16.10.2015 року (дата отримання від нового кредитора позовної заяви) Банк і його правонаступники жодної письмової вимоги про погашення вказаної заборгованості до поручителя не предявляли. При цьому ОСОБА_1 зазначила, що свої вимоги предявила новому кредитору ТОВ «Фінанс ОСОБА_3», у відповідності до вимог ст. 518 ЦК України.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту від 14.09.2007 року в сумі 421 608, 51 гривень звернуто стягнення на користь ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» на предмет застави згідно договору застави транспортного засобу, а саме: на автобус D, марки РУТА-20, 2007 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_1 як солідарного боржника, на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» заборгованість за Договором кредиту від 14.09.2007 року у сумі 421 608, 51 гривень. Вирішено, що заборгованість у сумі 421 608, 51 гривень за кредитним договором від 14.09.2007 року підлягає солідарному стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» судовий збір у розмірі 1827, 00 гривень, з кожного. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене судове рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, вважає рішення незаконним.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, та не сприяв повному, обєктивному і неупередженому розгляду справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення щодо часткового задоволення вимог позивача, посилався на статті 533, 543, 554, 590 ЦК України, але повністю ігнорував вимоги статей 261, 1048, 1050 ЦК України і правову позицію Верховного Суду України, викладену в Постанові від 06.11.2013р. у справі № 6-116цс13 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на які посилалася відповідач ОСОБА_4 в запереченнях на позовну заяву, як на підставу проти доводів позивача. Саме за цих причин відповідач ОСОБА_4 в запереченнях проти позовної заяви наводить свій розрахунок заборгованості за кредитним договором, який вона визнає частково., а саме:

Заборгованість позичальника ОСОБА_4 за кредитним договором виникла з 2009р., але з моменту виникнення заборгованості і до 12.10.2015р. боржник ОСОБА_4 жодної вимоги кредитора щодо погашення заборгованості в цілому або певної її частини не отримувала.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Апелянт вказує, що вважаючи на те, що позов кредитором ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» поданий до суду 09.09.2015р., з урахуванням загального строку позовної давності 3 роки, стягнення заборгованості може здійснюватись тільки з 09.09.2012р. до терміну закінчення дії кредитного договору 13.09.2012р., тобто в частині 5 днів останнього щомісячного кредитного платежу.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 вважає, що судом в процесі розгляду цивільної справи в даній частині допущені наступні порушення: суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи (надання відповідачем своїх обґрунтованих розрахунків, що судом заперечується як факт)', судом порушені як норми процесуального права (ст. 360-7 ЦПК України, якою передбачена обовязковість судових рішень ВСУ для інших судів), так і неправильно застосовані загальні норми матеріального права, які не поширюються на правовідносини, що склались між сторонами спору (533, 543, 554, 590 ЦК України), та не застосовані норми законів, які підлягали застосуванню (261, 1048, 1050 ЦК України).

Крім того, апелянт зазначає, що суд не розглянув клопотання відповідача ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 неналежним відповідачем у справі з причини припинення поруки і не надав цьому питанню жодної правової оцінки.

Суд також не звернув уваги на те, що в позові заявлені вимоги про стягнення заборгованості в сумі 431 608,51 грн. з відповідача ОСОБА_1 як солідарного боржника за договором поруки. Вказана позовна вимога є протиправною, оскільки порука припинена за законом. 31.03.2010р. між ОСОБА_1 та ПАТ «СЕБ Банк» укладено договір поруки до кредитного договору № М_335/23_07 від 14.09.2007р. Договором поруки передбачено його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, що не є терміном припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК. У такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 даного Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання терміну виконання основного зобов'язання не предявить вимоги до поручителя.

З моменту виникнення заборгованості за кредитом в 2009 році і до 16.10.2015р. (дата отримання від нового кредитора позовної заяви) банк і його правонаступники жодної письмової вимоги про погашення вказаної заборгованості до поручителя (як і до боржника) не направляли.

Таким чином, апелянт стверджує, що порука за кредитним договором № М 335/23 07 від 14.09.2007р. припинилась 14.03.2013 року (через 6 місяців після строку оплати останнього траншу кредиту 13.09.2012р.).

Вважає, що позиція, викладена ОСОБА_4 щодо припинення поруки, повністю узгоджується з наведеними правовими висновками Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року по справі 6-263цс15.

За вказаних обставин ОСОБА_4 звернулась до суду з вимогою вважати поруку за кредитним договором № М_335/23_07 від 14.09.2007 р. припиненою з 14.03.2013 року, а ОСОБА_1 визнати неналежним відповідачем у справі.

Суд не вирішив питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд проігнорував і наведений ОСОБА_4 правовий висновок ВСУ щодо оцінки аналогічних обставин.

Апелянт вважає, що рішення в частині відмови суду у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 на підставі того, що відповідач ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» не є стороною договору поруки, - є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства, зокрема не вирішив питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги ОСОБА_1 щодо припинення договору поруки, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Наразі суд не зясував повно і всебічно обставини припинення поруки, на які посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог.

Крім того, суд не прийняв до уваги надані представником ОСОБА_1 пояснення, проігнорував вимоги Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визнав повноваження ОСОБА_5, надані йому у протиправний спосіб Уповноваженою особою ФГВФО ОСОБА_6, допустив до участі в судовому засіданні, чим порушив норми процесуального права, передбачені ч. З ст. 42 ЦПК України, шляхом допуску до участі у справі представника за довіреністю, виданою посадовою особою, яка не уповноважена законом на видачу такої довіреності.

Також, за твердженням апелянта, судом порушена процедура розгляду справи, зокрема норма процесуального права, передбачена ч. 3 ст. 169 ЦПК України

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд незаконно стягнув з ОСОБА_1 судовий збір, оскільки вона звільнена від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», про що письмово повідомляла суд і надала з приводу цього відповідні докази.

Враховуючи викладене вище, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким у задоволені первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги ТОВ «Фінанс ОСОБА_3», суд першої інстанції вважав встановленим, що внаслідок порушення ОСОБА_4 умов Кредитного договору виникла заборгованість 421 608, 51 грн. і ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» на підставі договору про відступлення права вимоги є кредитором за Кредитним договором.

Повністю з цим висновком погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається із тексту позовної заяви, з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулося ТОВ «Фінанс ОСОБА_3», посилаючись на те, що отримало таке право на підставі договору відступлення права вимоги, укладеного з ТОВ «Фінансова Компанія «Вендор». Останнє, в свою чергу, за твердженням позивача, отримало таке право від ПАТ «Фідобанк», яке є правонаступником АК «Факторіал Банк».

Разом з тим, матеріали справи документальних підтверджень таким фактам не містять.

Відповідно до положень ст. 509, ч. 1 ст. 510, п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514, ч. 2 ст. 516, ст. 517, ст. 526, ч. 3 ст. 533, ст.1054 Цивільного кодексу України:

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Обставини, що підтверджують перехід права вимоги за кредитним договором від АК «Факторіал-Банк» до ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» районним судом не перевірялися, а на вимогу суду апеляційної інстанції зазначені дані позивачем не надані. Натомість, неодноразові запити апеляційного суду ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» отримані та проігноровані.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того факту, що ТОВ «Фінанс ОСОБА_3», звертаючись із позовом на захист своїх прав та охоронюваних Законом інтересів, мав на це законне право, тобто є належним позивачем.

За відсутності таких доказів у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог.

Однак, районний суд вищезазначені обставини до уваги не прийняв, а тому дійшов невірного висновку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь позивача та звернення стягнення на предмет застави.

Не посилається в апеляційній скарзі на такі обставини і ОСОБА_1

Разом із тим, за правилами статті 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Районний суд під час розгляду справи у порушення вимог ст. ст. 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України, не виконав всі вимоги цивільного судочинства та ухвалив рішення не зясувавши повно і всебічно всі обставини справи, не дав належну оцінку доказам, які були надані з боку позивача та не дослідив взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення районного суду в частині задоволення вимог ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» та ухвалення нового про відмову в задоволенні такого позову.

Скасуванню підлягає рішення також і в частині стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судового збору за правилами ст.88 ЦПК України.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_1, то судова колегія зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання поруки припиненою, районний суд виходив із того, що позов ОСОБА_1 предявлений до ТОВ «Фінанс ОСОБА_3», яке не є стороною договору.

З таким висновком судова колегія погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи, договір поруки, який оскаржується ОСОБА_1, укладений нею 31 березня 2010 року з ПАТ «СЕБ Банк» на забезпечення кредитного договору, за яким ОСОБА_4 отримала грошові кошти в АБ «Факторіал Банк».

Будь-яких обєктивних та беззаперечних доказів переходу прав та обовязків за договором поруки від «СЕБ Банку» до ТОВ «Фінанс ОСОБА_3» ані районному, ані апеляційному судам не надано.

Отже, висновок районного суду, що позов ОСОБА_1 предявлений до неналежної сторони, є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів в цій частині рішення районного суду залишає без змін, оскільки вищезазначеним обставинам судом дана вірна оцінка, яка відповідає матеріалам справи та узгоджується із вимогами Закону.

Інші апеляційні доводи вирішального значення не мають та не можуть бути підставами для зміни чи скасування рішення районного суду.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313-315, 319, 218 ЦПК України, колегія суддів,-

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 червня 2016 року змінити, скасувавши його в частині задоволення позову ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, а також в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 судового збору.

Відмовити ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Фінанс ОСОБА_3» в задоволенні зазначеного позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Т.М. Костенко

Судді: В.М. Бездітко

ОСОБА_7