Справа № 369/8141/15-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1399/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним:

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року з ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто грошові кошти у розмірі 3164418,88 грн. та судові витрати у розмірі 3140 грн. Для реалізації наведеного рішення суду у лютому 2015 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. В той же час відповідач, достеменно знаючи про рішення суду, ухиляється від його виконання. На даний час рішення суду не виконано. У звязку з невиконанням боржником грошового зобовязання, встановленого рішенням суду, він на підставі ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити інфляційні втрати від цього за період з серпня 2014 року по червень 2015 року та 3% річних. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його позивача інфляційні втрати у розмірі 1 634 422,35 грн. та 3 % річних у розмірі 71784,62 грн. а також судові витрати по справі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд помилково дійшов висновку про те, що нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних не передбачено на відшкодування витрат, при цьому залишивши поза увагою ту обставину, що між сторонами існували саме договірні зобовязання, що було встановлено рішенням суду від 26 серпня 2014 року. Оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання рішення суду, є усі правові підстави для задоволення його позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду не відповідає наведеним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ст. 625 ЦК України можуть застосовуватися лише у разі невиконання договірного зобовязання, в той час як в даному випадку кошти за рішенням суду були стягнуті в якості відшкодування витрат позивача. Оскільки рішення суду не породжує зобовязання, а правовідносини між сторонами не мають характеру договірних, підстави для нарахування на суму заборгованості інфляційного коефіцієнту та 3 % річних за висновком суду першої інстанції відсутні, що й стало підставою для відмови у задоволенні позову.

З наведеною позицією колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інших юридичних фактів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

З положень ст. 625 ЦК України вбачається, що сфера її дії не обмежена лише договірними зобовязаннями. Дана норма встановлює правові наслідки невиконання грошового зобовязання, за яким одна сторона має сплатити іншій певну суму коштів. Так, відповідно до частини 2 зазначеної статті, у разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Дана позиція відображена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за результатами розгляду якої Верховним Судом України було зроблено відповідний правовий висновок. Схожа позиція відображена й в ряді інших постанов Верховного Суду України, зокрема у постанові від 5 грудня 2011 року № 3-125гс11.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2014 року з ОСОБА_3 на користь позивача було стягнуто грошові кошти у розмірі 3164418,88 грн. та судові витрати у розмірі 3140 грн.Таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Боржник зазначене грошове зобовязання не виконав, відтак у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має відшкодувати позивачу його інфляційні втрати та сплатити 3 % річних.

Позивач у своєму позові розрахував та просив стягнути на його користь інфляційні втрати та 3 % річних за невиконання грошового зобовязання з часу ухвалення рішення суду про стягнення на його користь коштів з відповідача по час звернення до суду з даним позовом, а саме 1634422,35 грн. інфляційних втрат та 71784,62 грн. 3 % річних. Дані розрахунки були перевірені колегією суддів апеляційного суду, яка прийшла до висновку про їх відповідність та обґрунтованість. При цьому колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача про недоведеність його „ухилення від виконання рішення суду, що зумовлює відсутність, з його точки зору, підстав для задоволення позову. Положення ст. 625 ЦК України застосовуються у разі невиконання грошового зобовязання, що було належним чином встановлено в ході розгляду справи та фактично не заперечується й самим відповідачем, а не у разі ухилення від виконання рішення суду, за що чинним законодавством передбачені зовсім інші наслідки.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 1 634 422 (один мільйон шістсот тридцять чотири тисячі чотириста двадцять дві) гривні 35 копійок та три відсотки річних в розмірі 71 784 (сімдесят одну тисячу сімсот вісімдесят чотири) гривні 62 копійки, судові витрати в розмірі 7673 гривень 40 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий С.О.Журба

Судді: О.П.Коцюрба

ОСОБА_4