Справа № 344/7187/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1845/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Горблянського Я.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В червні 2016 року Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, мотивуючи позов тим, що позивач надає послуги теплопостачання в квартиру відповідача, який неналежно проводить оплату за надані послуги, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 01 березня 2016 року в розмірі 7 355, 71 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 7 355, 71 грн. заборгованості за послуги теплопостачання станом на 01 березня 2016 року та 1 378 грн. судового збору.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є незаконним та необгрунтованим, не зясовано обставини, що мають значення для вирішення спору, порушено норми матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вислухавши апелянта та його представника, представника позивача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

В силу ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Крім того, в силу ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 509, 526, ч. 2 ст. 651 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630, дійшов висновку, що з 01.03.2013 року по 01.03.2016 року, позивач надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а відповідач користувався вказаними послугами і зобов'язаний був своєчасно та в повній мірі сплачувати кошти за надані послуги внаслідок того, що між ними виникли взаємні права та обов'язки, які повинні з обох сторін виконуватись належним чином.

З такими висновками суду першої інстанції не у повній мірі погоджується колегія суддів, оскільки судом неповно встановлено обставини, які мають значення у справі та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги та не встановив правовий режим квартири, у якій проживає відповідач, чи перебуває вона у власності інших осіб та чи повинен, за встановлених судом обставин, відповідати за позовом лише відповідач по справі ОСОБА_5 Крім того, судом першої інстанції стягнутий розмір заборгованості за період з 01.03.2013р. по 01.03.2016р., хоча у суму заборгованості входив борг, який утворився до 01.03.2013р. (а.с.4).

Із матеріалів справи встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 04 січня 2007 року, виданого госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, в рівних долях належить квартира № 29 у будинку № 83, розташованому по вул. Гната Хоткевича у м. Івано-Франківську, загальною площею 52,00 м.кв. (а.с.67).

Квартира обладнана централізованим опаленням.

Відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживають у даній квартирі та є споживачами житлово-комунальних послуг.

Виконавцем послуг з надання послуг централізованого опалення є позивач.

Договір про надання послуг з теплопостачання та постачанням гарячої води між сторонами не укладався.

За період з січня 2008 року по 01 березня 2016 року утворилася заборгованість за надані до квартири послуги теплопостачання у розмірі 6 914, 56 гривень та за підігрів гарячої води станом на січень 2008 р. у розмірі 20,48 гривень. (а.с. 92-100).

Позивач попередньо звертався до суду з заявою про видачу судового наказу №160н від 08 червня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 6 835, 44 грн., судовий наказ ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2015 року скасовано у звязку з наявністю спору про право.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Свобода договору, закріплена у ст.ст. 6, 627 ЦК України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.

У тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акту для сторін договору, сторонни не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України ). Так, ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачають обов'язок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору.

Форма та зміст (умови) типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення».

Неукладення договору про надання житлово-комунальних послуг між відповідачем ОСОБА_5 та Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення із відповідача заборгованості за такі послуги, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-110 цс 12 від 10 жовтня 2012 року, є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, звернутися з питанням про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення до визначеного рішенням органу виконавчої влади виконавця зазначених послуг є обовязком споживача послуг.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не повинен оплачувати житлово-комунальні послуги через відсутність укладеного договору між ним та позивачем про надання послуг не заслуговують на увагу, оскільки ця обставина не звільняє відповідача від оплати за надані послуги.

У судовому засіданні встановлено, що розмір оплати послуг розраховується, виходячи із площі квартири, множеної на тариф, затверджений рішенням органу місцевого самоврядування, для послуг централізованого опалення.

Розрахунок заборгованості позивачем наданий (а.с.92-100). Будь-якого контр розрахунку відповідачем суду не подано.

Відповідач обґрунтовує свою позицію тим, що він неодноразово звертався до позивача із заявами про неналежне надання послуг, однак позивач не здійснив перерахунок, не покращив надання послуг, не завжди реагував на його заяви та не направляв своїх представників для складання актів (а.с. 28-51).

Представник відповідача не визнає той факт, що послуги надавалися неналежної якості.

Колегія суддів зауважує, що для вирішення зазначеної спірної ситуації споживач повинен діяти у відповідності до п.п. 33-39 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Оскільки відповідач не надав жодного акту-претензії про неналежне надання або ненадання послуг з централізованого опалення, складеного в установленому Правилами порядку, тому колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави стверджувати, що відповідач оплатив позивачу послуги у наданому обсязі.

Також відсутні докази того, що позивач умисно не допускає встановлення на будинку лічильника на тепло та індивідуальних лічильників. Це судження апелянта є припущенням і не ґрунтується на встановлених судом фактах.

Крім того, особливості нарахування (визначення) плати за послугу з централізованого опалення для населення (фізичних осіб) у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку теплової енергії передбачені п.п. 40-43 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно не прийняв доводи відповідача про неналежне надання позивачем житлово-комунальних послуг, виходив з положень ст.ст.13, 16, 18, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та встановив, що з вини відповідача утворилася заборгованість.

Щодо розміру заборгованості, за яку повинен відповідати відповідач ОСОБА_5 слід виходити з наступного.

Із довідок про розмір заборгованості, наданої позивачем встановленої, що послуги оплачувалися несвоєчасно та не у повному обсязі. З січня 2008 року утворилася заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 820, 87 гривень, за постачання гарячої води у розмірі 20,48 грн. Послуги за теплопостачання до березня 2016 року сплачувалися не у повному обсязі, у звязку з чим на 01 березня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 6 914, 56 гривень за теплопостачання та 20,48 грн. за послуги надання гарячої води, а всього 6 935, 04 гривень.

Про застосування строку позовної давності відповідач не заявляв.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Згідно із ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Таким чином, за аналогією закону, слід дійти висновку, що співвласник відповідно до своєї ідеальної частки у праві спільної сумісної власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Оскільки до співвласника ОСОБА_6 позов не заявлений, а відповідач ОСОБА_5 має нести відповідальність за зобовязаннями лише в межах своєї ідеальної частки, то з нього слід стягнути ? від усієї заборгованості за послуги теплопостачання та подачі гарячої води, тобто 3 467, 52 гривень, а також 1/2 судових витрат, понесених позивачем, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313,316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2016 року змінити в частині задоволення позову у повному обсязі.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 січня 2008 року по 01 березня 2016 року у розмірі 3467, 52 гривень, а також судові витрати у розмірі 682 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку у двадцятиденний строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_8

ОСОБА_9