РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/9129/16-ц

Провадження № 2/638/3667/16

04.10.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності.Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 жовтня 2010 року померла ОСОБА_4, яка заповіла належну їй на праві приватної власності двохкімнатну квартиру №52 за адресою: м. Харків, вул. Отакара Яроша, буд. 55, ОСОБА_2. На підставі довідки №29 від 28.10.1994 року, виданої головою житлово-будівельного кооперативу «Медик», яка є єдиним правовстановлюючим документом, дана житлова квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_4, яка у 1963 році повністю виплатила повну вартість квартири, а саме 5339 руб. Відповідно до заповіту від 21 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_5, єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_4 - є ОСОБА_2 Після звернення позивача до ОСОБА_6 Харківської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про успадкування вказаної квартири їй було відмовлено, оскільки при житті заповідачем не було отримано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Просить суд позов задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав до суду нотаріально завірену заяву про визнання позову у повному обсязі, також просить суд розглядати справу за його відсутністю у звязку з неможливістю бути присутнім на судовому засіданні за станом здоровя.

Суд, дослідивши доводи позивача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено матеріалами справи, 21 жовтня 2010 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ №282975, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції 23.10.2010 року (а. с. 17).

На підставі довідки №29 від 28.10.1994 року, виданої головою Житлово-будівельного кооперативу «Медик», яка є єдиним правовстановлюючим документом, дана житлова квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_4, яка у 1962 році повністю виплатила повну вартість квартири, а саме 5339 руб. (а. с. 22)

Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність», член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно статті 12 Закону України «Про власність», який діяв на час набуття права власності на квартиру, основою створення і примноження власності громадян є їх праця. Громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно статті 49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не було встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом.

Відповідно до пункту 5-1 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 18.09.87 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», член ЖБК, який повністю вніс свій пайовийвнесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Вищезазначене не суперечить приписам Закону України «Про кооперацію» відносно права членів кооперативів на розпорядження майном за згодою кооперативу, оскільки така згода необхідна лише у випадку, якщо член кооперативу не вніс повністю пайовий внесок.

Відповідно до пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини. У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

У відповідності до частини 4 статті 384 Цивільного кодексу України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

Таким чином ОСОБА_4, сплативши повну вартість квартири стала її власником, що підтверджується довідкою №29 від 28.10.1994 року, яка була видана головою ЖБК «Медик» та реєстраційним посвідченням Харківського міського бюро технічної інвентаризації, за реєстровим номером 130/2011 від 23.11.1994 року (а. с. 25).

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів, у відповідності із частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути визнання права.

Як вбачається із заповіту від 21.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_4 заповіла позивачу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, квартиру №52, що знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Отакара Яроша, будинок 55 (а. с. 18).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно частини 1 статті 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_6 Харківської державної нотаріальної контори від 22.10.2015 року №4544/02-14 позивачу ОСОБА_2відмовлено у видачі свідоцтва про успадкування вказаної квартири, оскільки при житті заповідачем не було отримано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру (а. с. 23).

Після смерті померлої ОСОБА_4 було заведено спадкову справу №50837313, що підтверджує витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а. с. 26).

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 22.02.1995 року, підписаного та зареєстрованого ХУБ «Культінвест», право власності на 3/10 частини квартири (житлова кімната №7 площею 12,5 кв. м.) перейшло до ОСОБА_8, якій також належала суміжна однокімнатна квартира №51 за вищевказаною адресою (а. с. 19).

Рішенням №71/3 від 25.04.1995 року, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова було дозволено перепланування АДРЕСА_1, 55, внаслідок чого квартири стали двокімнатними (а. с. 21).

Згідно з рішенням №40/62 від 11.03.2004 року, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради м. Харкова, на імя ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 51).

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 42,8 кв.м., у т.ч. житловою 28,5 кв.м. до КП «Харківське МіськБТІ» до теперішнього часу не надано, оскільки не було отримано заповідачем.

Відповідно до частини 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини повинні регулюватися Цивільним кодексом УРСР (в редакції 1963 року), Кодексом про шлюб та сімю України, законом України «Про власність» від 07.02.1991 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 86 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (який був чинний на момент укладення правочину), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Виходячи з вищезазначених правових норм ОСОБА_4, яка володіла квартирою №52, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Отакара Яроша, буд. 55 та ОСОБА_8, яка володіє суміжною квартирою №51 у тому ж будинку, уклали договір купівлі-продажу №2227 від 22.02.1995 року, відповідно до якого 3/10 частини квартири, площею 12,5 кв.м. відчужується на користь квартири 51 та переходять у власність до ОСОБА_8

Відповідно статті 224 Цивільного кодексу УРСР (1963), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Статтею 128 Цивільного кодексу УРСР (1963) визначено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторонами було узгоджено та дотримано всіх умов договору, всі зобов'язання за цим договором сторони виконали, нерухоме майно на час укладання договору було належним чином зареєстроване, нотаріальне посвідчення цього договору в нотаріальному порядку не можливо в зв'язку зі смертю однієї із сторін, тому вищезазначений договір вважається дійсним, відповідно до приписів ст.ст. 153, 227, ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року, та таким, що підтверджує право власності ОСОБА_8 на придбану частку нерухомого майна. Як наслідок трьохкімнатна квартира по праву належна ОСОБА_4 стала двохкімнатною. З моменту продажу 3/10 частини квартири та до моменту її переобладнання дана квартира знаходилась у спільній частковій власності ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Спільна часткова власність регулюється статтею 112 Цивільного кодексу України (за редакцією 1963 року). Для спільної часткової власності характерно, що кожному учаснику належить заздалегідь певний розмір частки в праві власності на загальну річ. Ця частка не виділена в натурі, виражена у дробовому або у відсотковому співвідношенні.

Відносно до статті 113 Цивільного кодексу УРСР (за редакцією 1963 року), володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом. Не може бути встановлено такий порядок користування жилим будинком, при якому учаснику спільної часткової власності виділяються в користування тільки непридатні для проживання або підсобні приміщення (підвал, коридор, комора тощо). Кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки має право на доходи від спільного майна, відповідає перед третіми особами по зобов'язаннях, пов'язаних з спільним майном, і повинен брати участь у сплаті всякого роду податків і платежів, а також у витратах по утриманню і зберіганню спільного майна. Кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні.

Після продажу своєї частки квартири ОСОБА_4 звернулася з листом до «Інституту Харківпроект» про можливість перепланування даної квартири, на що «Інститут Харківпроект» надав відповідь, що ніякої технічної труднощі в цьому не має, оскільки квартири є суміжними, достатньо вибити дверний проріз в міжквартирній перегородці (а. с. 20).

Згідно статті 152 Житлового кодексу УРСР, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

Процедура щодо перепланування квартири була проведена з вимогами чинного на той час законодавства, що підтверджується рішенням №71/3 виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів м. Харкова від 25.04.1995 року, за яким надано дозвіл на перепланування квартир №51 та №52 за адресою: вул. О. Яроша буд.55. Таким чином, до Харківського міського БТІ були внесені відповідні змінення щодо поверхового плану квартир, що підтверджується технічним паспортом від 19 травня 1995 року (а. с. 29-30).

Отже, ОСОБА_8, що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 за рішенням виконавчого комітету Дзержинської районної ради м. Харкова №40/62 від 11.03.2004 року отримала свідоцтво про право власності на двокімнатну квартиру №51 розташовану по вищезазначеній адресі, а померла ОСОБА_4 не отримала правовстановлюючий документ, який би підтверджував виникнення у неї права власності на вказане житлове приміщення відповідно до зазначених норм ЦК (1963 р.).

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з вимогами частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України законодавцем встановлена презумпція законності набуття права власності, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.15, 16, 317, 319, 321, 328, 386, 392, 1216, 1217, 1218, 1269 ЦК України, Законом України «Про власність», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5, в порядку спадкування за заповітом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: