Справа № 203/2674/16-ц
Провадження № 2/0203/1013/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2016 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменко С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного управління Державного казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання акту опису та постанови недійсними, зобовязання вчинити дії та відшкодування шкоди

встановив:

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справи за позовом ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного управління Державного казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання акту опису та постанови недійсними, зобовязання вчинити дії та відшкодування шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що на примусовому виконанні в виконавчій службі було виконавче провадженні, яке було відкрито на підставі наказу Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення з ПрАТ «Дніпрянка» на користь Нікопольського обласного підприємства оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки суми боргу. Між позивачем на ПрАТ «Дніпрянка» був укладений договір про спільну сумісну діяльність. Постановою державного виконавця, актом про передачу майна боржника було передано стягувачу в виконавчому провадженні майно ПрАТ «Дніпрянка». Позивачка вказує на незаконність вказаних дій державного виконавця, оскільки передане майно є спільною сумісною власністю позивачка та підприємства, також постанова та акт був складений з порушенням вимог законодавства, тому позивачка просить визнати недійсними постанову від 01 жовтня 2015 року та акт від 01 жовтня 2015 року про передачу майна Нікопольському ОПОТ, повернути майно власникам сумісної власності, у разі неможливості повернення майна відшкодувати майнову шкоду за рахунок держави в розмірі 1 200 000 грн. за цінами заводу виробника, зобовязати відповідача видати постанову для предявлення до «Державтоінспекції» центру надання послуг, повязаних використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Нікополь, Оржонікідзе, Марганець Нікопольського та Томаківського районів в м. Нікополь, вул. Довгалівська, 10-а, Дніпропетровської області для зняття з розшуку автомобіля та повернення майна. (а.с.а.с.1-6, 51-52, 68-72)

Позов розглянуто Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за місцезнаходженням відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та місцем заподіяння, на думку відповідачки, майнової шкоди.

Позивачка в судові засіданні не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином. Подала заяву, в якій просила розглянути дану справу без її участі (а.с.111).

Представник відповідача ГУ Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, в позові просив відмовити. Вказував, що управління не уособлює собою державу України, а його рахунки не уособлюють собою державний бюджет. Завдана шкода відшкодовується за рахунку коштів державного бюджету державним казначейством України в порядку, встановленому чинним законодавством.

Представник ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_1 в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. Зазначав, що позивачкою не надано доказів порушення виконавчою службою вимог законодавства.

Представник відповідача відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судові засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. (а.с.107-108, 115)

Вислухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

В відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області перебувало виконавче провадження ВП № 27904640 з примусового виконання наказу № 10/396-10 виданого 14 червня 2011 року Господарським судом Дніпропетровської області про стягнення з ПП «Дніпрянка» на користь Нікопольського обласного підприємства оптової торгівлі Дніпропетровської облспоживспілки 62 565 грн. основного боргу, 2 728 грн. річних, 31 219 грн. інфляційних витрат, 965 грн. 12 коп. витрат на держмито, 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

01 жовтня 2015 року в рахунок погашення боргу за наказом Господарського суду Дніпропетровської було передано стягувачу майно боржника, про що заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_4 була складена постанова від 01 жовтня 2015 року та акт про передачу майна боржника від 01 жовтня 2015 року (а.с.а.с.8-11)

Позивачка вказує, що майно яке було стягнуто з боржника на користь стягувача, належало їй та підприємству на праві спільної сумісної власності, оскільки між нею та ПП «Дніпрянка» було укладено договір про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року (а.с. 57).

Відповідно до ст. 430 Цивільного кодексу 1963 року, чинного на момент укладання вказаного договору з договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т.ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб.

Згідно ст. 431 Цивільного кодексу 1963 року ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність здійснюється за їх загальною згодою. Якщо учасники договору про сумісну діяльність за згодою між собою доручили керівництво їх сумісною діяльністю одному з учасників договору, на нього ж покладається і ведення спільних справ учасників договору. Особа, якій доручено ведення спільних справ учасників договору про сумісну діяльність, діє на підставі довіреності, підписаної іншими учасниками договору.

Відповідно до ст. 432 Цивільного кодексу 1963 року для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Згідно ст. 433 Цивільного кодексу 1963 року порядок покриття витрат, передбачених договором про сумісну діяльність, і збитків, що виникли в результаті сумісної діяльності, визначається договором. Якщо договором такий порядок не передбачений, спільні витрати і збитки покриваються за рахунок спільного майна учасників договору (стаття 432 цього Кодексу), а суми, яких не вистачає, розподіляються між учасниками договору пропорціонально їх внескам у спільне майно.

Як вбачається з договору про спільну діяльність від 18 квітня 2000 року метою його укладання є придбання виробничого обладнання. З п.п. 5.3 5.5. вказаного договору вбачається, що обладнання має використовуватись у господарській діяльності (а.с. 57).

Водночас, відповідно до п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачений порядок оподаткування спільної діяльності на території України без створення юридичної особи.

Згідно п.п. 7.7.1 7.7.7 цього пункту статті 7 передбачено:

7.7.1. Спільна діяльність без створення юридичної особи провадиться на підставі договору про спільну діяльність, що передбачає об'єднання коштів або майна учасників для досягнення спільної господарської мети.

7.7.2. Облік результатів спільної діяльності ведеться платником податку, уповноваженим на це іншими сторонами згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку.

7.7.3. Виплати частини доходу, отриманого учасниками від спільної діяльності, прирівнюються до виплат дивідендів в порядку, передбаченому підпунктами 7.8.2, 7.8.6 7.8.8 цієї статті.

7.7.4. У разі коли доходи від спільної діяльності не розподіляються протягом звітного періоду з метою оподаткування, вони вважаються розподіленими між учасниками згідно з умовами договору про спільну діяльність на кінець такого звітного періоду і підлягають оподаткуванню згідно з підпунктом 7.7.3 цієї статті.

7.7.5. У разі коли протягом звітного періоду витрати, понесені платником податку в зв'язку із проведенням спільної діяльності, перевищують доходи, отримані від таких операцій, балансові збитки переносяться на зменшення доходів майбутніх податкових періодів від такої спільної діяльності протягом строків, визначених статтею 6 цього Закону.

7.7.6. Для цілей оподаткування господарські відносини між учасниками спільної діяльності прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів.

7.7.7. Порядок податкового обліку та звітності результатів спільної діяльності встановлюється центральним податковим органом.

Відповідно до Порядку ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 16 січня 1998 року № 24, (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 1998 року за № 62/2502) передбачено наступне:

1.1. Порядок ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи (далі - Порядок) розроблено згідно з підпунктом 7.7.7 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон).

1.2. Цей Порядок застосовується платниками податку на прибуток (далі - платники податку), які уповноважені іншими сторонами згідно з умовами договору про спільну діяльність на території України без створення юридичної особи (далі договір) вести облік результатів спільної діяльності.

1.3. З метою оподаткування господарські відносини між учасниками спільної діяльності прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів.

1.4. Спільна діяльність без створення з цією метою юридичної особи (далі - спільна діяльність) проводиться на підставі договору, який передбачає об'єднання коштів або майна учасників для досягнення спільної господарської мети.

1.5. Податкові органи ведуть облік договорів на підставі копій цих договорів, які після їх укладення направляються платником податку до державної податкової адміністрації за його місцезнаходженням.

1.6. При взятті на облік договору у державній податковій адміністрації йому присвоюється обліковий номер. Копія договору зберігається в особовій справі платника податку.

1.7. Платник податку складає податковий звіт про результати спільної діяльності на території України без створення юридичної особи (далі - податковий звіт) за формою, що додається.

Згідно 4.1. Порядок ведення податкового обліку результатів спільної діяльності та складання податкового звіту про цю діяльність застосовується, починаючи з доходів і витрат, отриманих і проведених з 1 липня 1997 року.

Таким чином, оскільки договір про спільну діяльність між позивачкою та ПП «Дніпрянка» укладений за участю платника податку на прибуток юридичної особи, передбачає здійснення господарської діяльності, вказаний договір мав бути поставлений на облік у податковій інспекції та за ним мала надаватись відповідна податкова звітність.

Доказів цього суду надано не було, у звязку з чим суд критично оцінює вказаний документ.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказів того, що позивачка має якесь відношення до спірного майна суду надано не було, з копій технічної документації на обладнання (а.с. а.с. 14 18) неможливо встановити факт належності цього майна саме їй. Не надано доказів належності позивачки і автомобіля, зняти з розшуку та повернути який, вона просить у своїй позовній заяві.

Згідно наявних матеріалів справи позивачка не була стороною у виконавчому провадженні в якому боржником є ПП «Дніпрянка».

Як зазначено в абз. абз. 3 4 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дій чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Проте згідно абз. 1 п. 6 вказаної постанови інші учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначених у статті 7 Закону про виконавче провадження, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами ЦПК, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина четверта статті 82 Закону про виконавче провадження).

Доказів того, що позивачка оскаржувала дії державної виконавчої служби в поряду адміністративного судочинства, суду не надано.

У звязку з наведеним, позов задоволенню не підлягає.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» згідно ч. 4 ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі у звязку з відмовою в позові, відносяться на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 431 433 Цивільного кодексу 1963 року, п. 7.7. ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», Порядком ведення податкового обліку та складання податкової звітності результатів спільної діяльності на території України без створення юридичної особи, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 16 січня 1998 року № 24, (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 лютого 1998 року за № 62/2502), ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного управління Державного казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання акту опису та постанови недійсними, зобовязання вчинити дії та відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 20.09.2016 р.

Суддя С.В. Єдаменко