АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1189/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М., Бородійчука В. Г.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних , -

в с т а н о в и л а :

Позивач, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 2 жовтня 2008 року він сплатив за відповідача 250290 грн. за квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, по договору купівлі-продажу, який був укладений між відповідачем та ОСОБА_9

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2010 року стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 250290 грн. за придбану квартиру.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 жовтня 2012 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси залишене без змін.

Вказаними судовими рішеннями був встановлений факт того, що відповідач не виконав свого обов'язку по зобов'язанню від 2 жовтня 2008 року, так як раніше строку визначеного контрактом від 1 жовтня 2008 року та зобов'язанням від 2 жовтня 2008 року припинив свою роботу в ТОВ «ВНЗ СУЕМ».

Зазначений факт в силу норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню по даній справі.

13 листопада 2012 року Соснівським районним судом м.Черкаси видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на його користь грошових кошті в сумі 250290 грн. за придбану квартиру.

14 листопада 2015 року Придніпровським відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа.

26 листопада 2014 року з заробітної плати відповідача на його користь було перераховано 1283 грн. 66 коп.; 26 грудня 2014 року з заробітної плати відповідача на його користь було перераховано 1426 грн. 29 коп.; 16 січня 2015 року Придніпровським відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції за рахунок майна відповідача, яке було продане на електронних торгах, було перераховано на його користь 1138 грн. 81 коп.; 28 січня 2015 року з заробітної плати відповідача на його користь перераховано 1200 грн.04 коп.; 26 лютого 2015 року з заробітної плати відповідача на його користь було перераховано 1293 грн. 07 коп.; 26 лютого 2015 року від відповідача на депозитний рахунок ПВ ДВС надійшли кошти в сумі 240818 грн.18 коп.; 17 березня 2015 року від відповідача на депозитний рахунок ПВ ДВС надійшли кошти в сумі 3129 грн. 95 коп.

Таким чином станом на дату складання даної позовної заяви рішення було виконано повністю, а саме відповідачем на його користь було сплачено 250290 грн.

При цьому, позивач зазначив, що відповідач в повній мірі сплатив на його користь заборгованість в сумі 250290 грн. лише 17 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач не повернув йому грошові кошти згідно договору купівлі-продажу від 2 жовтня 2008 року, то відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому він зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З огляду на норму ст. 257 ЦК України та зважаючи на дату подання даної позовної заяви - 26 листопада 2015 року, позивачем розраховано інфляційне збільшення заборгованості та три проценти річних від простроченої суми в межах строку позовної давності, а саме а 26 листопада 2012 року по дату фактичного погашення заборгованості.

А тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_8 на його користь 91339 грн. 99 коп. інфляційного збільшення суми заборгованості та 16891 грн. 22 грн., що є 3% річних від простроченої суми заборгованості, що разом становить 108 231 грн. 21 коп., та судові витрати.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на рішення, в якій просить скасувати рішення, так як вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, апелянт будучи належними чином повідомленим про час і місце судового розгляду, повторно, в засідання не з'явився не повідомивши про причини неявки, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення коштів за невиконання грошового зобов'язання, передбачених ст.625 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такі кошти не підлягають до стягнення, оскільки ст.625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини які виникають з грошового зобов'язання, а так як обов'язок сплати відповідачем коштів виник за судовим рішенням, то положення ст.625 ЦК України не підлягають до застосування.

При цьому, колегією суддів за матеріалами справи установлено, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2012 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа ВНЗ ТОВ «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення коштів за придбану квартиру та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 250290 грн. за придбану квартиру ( а. с. 28 - 30).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що 2 жовтня 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За умовами договору даний продаж є дійсним наміром сторін та вчинено за 250290 грн., що є еквівалентом 51500 доларів США, які покупець ОСОБА_8 сплатив, а продавець ОСОБА_9 отримав повністю ще до підписання цього договору.

В цей же день, тобто 2 жовтня 2008 року, між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчено зобов'язання, яким визначено, що у зв'язку з тим, що сторона 1 (ОСОБА_8) придбаває квартиру, яку знаходиться в АДРЕСА_1 за гроші надані стороною 2 (ОСОБА_6), яка сплатила 100% вартості цієї квартири згідно договору купівлі-продажу між громадянином ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , і сторони уклали між собою наступні зобов'язання:

- ОСОБА_8 зобов'язався перед ОСОБА_6 виконувати функціональні обов'язки викладені в контракті від 1 жовтня 2008 року укладеному між ним та Східноєвропейським університетом економіки і менеджменту у повному обсязі на строк до 1 жовтня 2018 року. У разі невиконання ОСОБА_8 в строк, обумовлений контрактом від 1 жовтня 2008 року своїх зобов'язань, сторони домовляються про те, що останній передає права власності на квартиру ОСОБА_6 або повертає гроші згідно договору купівлі-продажу, вказаному в цьому зобов'язанні (а.с.11).

1 жовтня 2008 року між Східноєвропейським університетом економіки і менеджменту та ОСОБА_8 укладено контракт про те, що він приймається на роботу до університету на посаду завідуючого кафедрою теорії і практики перекладу та компаративістики.

Наказом від 21 вересня 2010 року №101-к було розірвано строковий контракт з ОСОБА_8 достроково на підставі п.3 умов контракту і він був звільнений з роботи з 21 вересня 2010 року за п.4 ст. 40 КЗпП України.

В подальшому, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 18 листопада 2011 року вищевказаний наказ визнано недійсним та скасовано, змінено підставу та формулювання причин звільнення ОСОБА_8 з п.4 ст. 40 КЗпП України на ч.3 ст. 38 КЗпП України та визнано датою його звільнення 9 вересня 2010 року.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 31 жовтня 2012 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2012 року залишене без змін ( а. с. 31 - 36).

14 листопада 2012 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 боргу в сумі 250290.00 гривень (а.с.38).

7 листопада 2015 року дане виконавче провадження закінчене у зв'язку з повним фактичним виконанням судового рішення (а.с.86).

Так, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний суд України у справі №6-2759цс15 від 20 січня 2016 року зробив правовий висновок, в якому зазначив, що відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду про стягнення коштів, передбачених ст.625 ЦК України, з відповідача з приводу несвоєчасного виконання судового рішення, що також убачається з позовних вимог та матеріалів цивільної справи, а саме позивач звернувся в суд з позовом з підстав невиконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2012 року.

Так, за змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається у тому числі, з правовідношення, а якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора.

З урахуванням викладено положення стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Оскільки обов'язок ОСОБА_8 сплатити на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 250290 грн. виник саме внаслідок постановлення рішення суду - до такого зобов'язання не можна застосовувати положення ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зазначено, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 червня 2012 року виконувалося в порядку Закону України «Про виконавче провадження» і було виконане відповідачем повністю 17 березня 2015 року, у зв'язку з чим, виконавче провадження було закінчене згідно п.8 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження».

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до відхилення, а рішення суду першої інстанції до залишення без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, третя особа , що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Вищий навчальний заклад «Східноєвропейський університет економіки та менеджменту», про стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3 % річних - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :