Номер провадження: 22-ц/785/5776/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованостіза апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 (в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року,

встановила:

27 червня 2014 року до Київського районного суду м. Одеси звернулося ПАТ «Укрсоцбанк» з позовними вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №2007/670-2.06/47 від 30 березня 2007 року у розмірі 1 314 784,85 гривень, а також судового збору.

Згідно уточненої позовної заяви від 05 серпня 2014 року правовими підставами стягнення заборгованості є невиконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань по кредитному договору, по якому ОСОБА_4 є майновим поручителем, згідно договору поруки №25-04/19 від 30 березня 2007 року.

В судовому засіданні:

- представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні;

- представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, підтримавши письмові заперечення і заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог банку, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском ПАТ « Укрсоцбанком» строків позовної давності на звернення до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси відмовлено у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 (в інтересах ПАТ «Укрсоцбанк») просить рішення Київського районного суду м. Одеси скасувати повністю, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відмовляючи в задоволенні вищевказаних позовних вимог, суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 256, 257, 258, 266, 267, 509, 526, 553, 554, 530, 559 ЦК України, правильно виходив з наступного.

30 липня 2007 року між позивачем - акціонерно-комерційним банком соціального розвитку « Укрсоцбанк» ( який у 2010 році перейменований на публічне акціонерне товариство) та відповідачем 1 - ОСОБА_3 ( укладено договір кредиту №2007/670-2.06/47, на виконання якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 72864,00 доларів США з встановленням графіку повернення кредиту та кінцевим терміном виконання зобовязань до 29 березня 2027 року.

Обставини укладення договору, ознайомлення з його складовими, та факт отримання коштів представник відповідача ОСОБА_3 не заперечував у судовому засіданні.

В якості забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору між позивачем та відповідачем ОСОБА_4, 30 липня 2007 року укладено договір поруки №25-04/19 , відповідно до умов якого відповідач зобовязалась солідарно відповідати за виконання відповідачем1 зобовязань щодо виконання умов кредитного договору.

П.п. 3.3.8 та 3.3.9 кредитного договору визначений механізм погашення кредиту, процентів за використання кредиту та штрафних санкцій.

У відповідності до п. 4.5. кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених у п.п. 3.3.8 та 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

У розрахунку заборгованості за кредитним договором №2007/670-2.06/47, наданим банком в якості доказів, зазначено, що з 30 квітня 2009 року позичальник перестав виконувати обовязки по кредитному зобовязанню.

Згідно листа-претензії Одеської обласної філії АКБ « Укрсоцбанк» від 10 грудня 2009 року, ОСОБА_3 попереджене, що у звязку із невиконанням умов, договір кредиту вважається таким, що закінчився і підлягає достроковому поверненню, та наданий строк для остаточного розрахунку до 31 грудня 2009 року.

У претензії визначена остаточна сума заборгованості за кредитним договором у сумі 217,97 доларів США та процентами за використання кредиту у розмірі 1652,89 доларів США.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Отже, кредитний договір №2007/670-2.06/47 від 30 липня 2007 року вважається таким, що закінчив свою дію у червні 2009 року (шістдесят днів після останнього виконання обовязків), та у відповідності до листа-претензії позивач визнав закінчення дії договору 10 грудня 2009 року.

З моменту закінчення дії кредитного договору та спливу терміну дії кредитних зобовязань у позивача виникло право на стягнення у солідарному порядку із боржника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_4 заборгованість за кредитом, процентів за фактичний час користування кредитом та нараховані штрафні санкції, у відповідності до умов кредитного договору ( п. 4.5).

Позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється, згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що порука вважається припиненою із липня 2010 року (шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), що є підставою для відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_4

Також, районний суд правомірно зазначив, що сплив строк позовної давності до вимог по виконанню зобовязань по кредитному договору, враховуючи, що позов поданий до суду 27 чеорня 2014 року, тобто більш ніж три роки після закінчення дії кредитного договору та спливу терміну дії кредитних зобовязань у позивача, що є підставою для відмови у вимогах стосовно стягнення основних і додаткових зобовязань з ОСОБА_3

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обовязком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу - представника ОСОБА_5 (в інтересах публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк») - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до касаційного суду України.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_2