Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання травми на підприємстві. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала на підприємстві ПАТ «ММК ім.Ілліча» на посаді дробильника, де 02 травня 2003 року під час виконання трудових обовязків із нею стався нещасний випадок, в результаті якого вона отримала виробничу травму, а саме: травматичне розтрощення І-ІІ пальців лівої стопи, рвано-забійна рана тильної поверхні лівої стопи, забій стопи. На лікарняному позивач перебувала майже чотири місяці. Після чого встановлено 15% втрати професійної працездатності.

Вказувала, що внаслідок отриманої травми їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості, білі отриманої травми. Зазначає про перебування її в пригніченому стані через неможливість повного відновлення здоровя, порушення професійних планів позивача внаслідок втрати працездатності. Протягом останніх 14 років позивачу доводиться терпіти наслідки отриманого каліцтва, що полягають у сильних больових відчуттях. Спричинене каліцтво викликає негативні емоції, порушились нормальні життєві звязки, доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Заподіяну їй моральну шкоду оцінює у 20 000 гривень та просить стягнути її із відповідача.

Позивач в судове засіданні не зявилася, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримала заявлені позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові та надав аналогічні пояснення.

Представник відповідача ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала повністю, пояснила, що факт нещасного випадку із позивачем мав місце, але на сьогоднішній час відсутні правові підстави для задоволення позову, оскільки з 01.01.2015 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» та прийнято новий Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до положень зазначеного закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасного випадку на виробництві не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку та здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Оскільки позивач звернувся до суду в 2016 році, тому норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діють. На думку відповідача позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, розмір моральної шкоди, заявлений в позові є завищеним.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно даних трудової книжки позивача в період з 10 квітня 1998 року по 20 жовтня 2003 року позивач працювала на підприємстві ВАТ «Маріупольський металургійний комбінат ім.Ілліча» дробильником 4 розряду.

02 травня 2003 року, працюючи на посаді дробильника 4 розряду в цеху виробництва вогнетривів, із позивачем на робочому місці стався нещасний випадок.

Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 05 травня 2003 року, встановлено, що нещасний випадок, який стався 02 травня 2003 року в 16 годин 30 хвилин в цеху виробництва вогнетривів дробильником ОСОБА_1, пов'язаний з виробництвом. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, а також які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці є: ОСОБА_1, яка порушила правила п. 3.3.1 інструкції з охорони праці, та ОСОБА_5 змінний майстер, який не забезпечив утримання обладнання в безпечному стані.

Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримала травматичне розтрощення І-ІІ пальців лівої стопи, рвано-забійна рана тильної поверхні лівої стопи, забій стопи.

В акті №43/1 про нещасний випадок, повязаний із виробництвом, складеним по формі Н-1 від 05 травня 2003 року, встановлені аналогічні обставини, причини та наслідки травмування позивача, що і ОСОБА_5 Н-5 від 05.05.2003р.

Згідно довідки №034946 обласного центру МСЕК міста Маріуполь від 29.08.2003 року, позивача первинно було оглянуто та встановлено з 27.08.2003 року по 29.08.2004 року 15% втрату професійної працездатності у звязку із трудовим каліцтвом.

Згідно довідки №124544 Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК міста Маріуполь від 15.09.2004 року ОСОБА_1 було повторно безстроково встановлено 15% втрати професійної працездатності у звязку із трудовим каліцтвом.

Згідно з протоколом засідання комісії з питань охорони праці ПАТ «ММК ім.Іллча» від 10 жовтня 2003 року на підприємстві були розглянуті матеріали розслідування нещасного випадку, що відбулось з працівником ОСОБА_1, який також допустив порушення законодавства та нормативних документів з охорони праці, та прийнято рішення про зниження одноразової допомоги з травмування дробильнику ЦПО ОСОБА_1 на 0,0001%.

Під час розгляду справи та вирішення питання чи має відповідач в цілому згідно положень законодавства обовязок виплачувати моральну шкоду постраждалій особі, суд керується наступним.

Відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, в тому числі, має вирішити яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції, які діяла на час виникнення спірних правовідносин - травень 2003р., тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V).

Згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці» (станом на травень 2003р. в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Згідно з підпунктом «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на травень 2003р.) у разі настання страхового випадку ОСОБА_2 соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди.

Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди.

Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання ОСОБА_2 у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, із вказаного закону були виключені.

Разом з тим, за змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Також згідно висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце».

Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в травень 2003 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності", в редакції станом на травень 2003 року, за нормами якого обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

З урахуванням вказаних положень на правовідносини сторін розповсюджується норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка діяла в травні 2003 року та передбачала обовязок ОСОБА_2 виплачувати потерпілому працівнику моральну шкоду за її наявності.

До подібних висновків дійшов також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 31.08.2015 року по аналогічній справі №263/4934/15 за участю ОСОБА_2, який залишив без змін рішення попередніх інстанцій.

З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 02 травня 2003 року і в серпні 2003 року висновком МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності за трудовим каліцтвом, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, яким були виключені положення про обовязок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, та останніх змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін та нова редакція Закону не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. Тому право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до прийняття цих законодавчих актів, що є підставою для задоволення позову.

Крім того, частиною 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів.

Надаючи офіційне тлумачення вказаної частини 3 ст.34 Закону, Конституційний суд України в своєму рішенні від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 дійшов до висновку, що зазначене положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає обов'язку ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті 6, частина друга статті 13, підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28).

За таких умов суд вважає, що норми матеріального права, які діяли на час трудового каліцтва, на відповідача покладали відповідний обовязок здійснити відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди.

Доводи відповідача про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та не встановлення цього факту МСЕКом є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з серпня 2003 р. встановлено стійку втрату професійної працездатності.

При визначені розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок трудового каліцтва, суд враховує наступне.

Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

З урахуванням конституційної значущості життя і здоровя як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обовязків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми ноги позивачу було заподіяно з вини як інших працівників так і самого позивача, що підтверджується наведеним висновками в акті розслідування нещасного випадку, складеним по формі по формі Н-5 від 05.05.2003 року та акті по формі Н-1 від 05.05.2003 року.

Таким чином, судом встановлена наявність в тому числі вини самого позивача в нещасному випадку, який трапився із ним та отриманні ним моральної шкоди, що також враховується судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди.

Суд вважає, що пошкодженням здоров'я внаслідок отримання травми ноги, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з отриманням вказаної травми та пошкодженням пальців, позивач дійсно вимушений був змінити звичний образ життя потребував медичного лікування та реабілітації, невідворотно втратив 10 % працездатності, обмежений в своїх фізичних можливостях. Також суд враховує, що в результаті нещасного випадку безумовно була завдана значна фізична біль, яка призводила до нервових потрясінь. Одночасно с цим суд враховує, що позивач після настання нещасного випадку продовжував працювати на підприємстві та не відлучений від суспільно-корисної діяльності і можливості реалізувати себе в професійній сфері.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За статтею 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

Доказами, наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, складений по формі Н-5, акт по формі Н 1 та довідки МСЕК про встановлення безстрокової втрати працездатності, а також виписка із історії хвороби №313 від травня 20003 року із травматологічного відділення міської лікарні №4, згідно якої позивач перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділені МЛ№4 з 02 травня 2003 року по 15 травня 2003 року (а.с. 13). Крім того згідно виписки із амбулаторної картки ОСОБА_1 перебувала на амбулаторному лікуванні в міській лікарні №4 м.Маріуполя в період з 16 травня 2003 року по 04 серпня 2003 року, а з 05 серпня 2003 року на амбулаторному лікуванні в міській лікарні №1 м.Маріуполя. Лікарями констатувалися постійні болі у ОСОБА_6 в лівій стопі (а.с.14).

Суд також при вирішенні спору та визначені глибини моральних страждань і розміру можливої компенсації, приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

За таких обставин, виходячи із засад розумності, поміркованості й справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати працездатності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленого відшкодування та стягнути з Відповідача на користь Позивача 5 000,00 гривень, в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Доводи позивача щодо визначення розміру моральної шкоди в сумі не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати суд вважає такими, що не відповідають як законодавству, діючому на час настання нещасного випадку (травень 2003 року), так і законодавству, діючому на час прийняття рішення судом.

Згідно змін, внесених до Закону України «Про судовий збір», станом на день подачі позову ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не звільнений від сплати судового збору.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 25% відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог в сумі 137 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5,10,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, ст.ст.4, 13 Законом України «Про охорону праці», ст.23, 1168 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( в редакції станом на травень 2003р.), суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі Донецької області (ідентифікаційний № 25968665, місцезнаходження 87529, Донецька обл., місто Маріуполь, б-р. Комсомольський, 74) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1) у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн. (пять тисяч гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Маріуполі Донецької області на користь держави судовий збір в сумі 137 грн. 80 коп.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя потягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов