Справа №587/2905/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Степаненко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/533/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

16 березня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 11 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов та позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач і до його засудження не піклувався про сина, нічого йому не купував, жодного разу не привітав сина з днем народження та не написав йому листа. За час подружнього життя відповідач зловживав спиртними напоями, неодноразово вчиняв сварки та конфлікти, що негативно впливало на їх сина.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_4 подавав зустрічний позов про виселення її з сином з квартири без надання іншого житла.

Вказує, що син вже дорослий і не хоче спілкуватися з батьком та вважає його чужою людиною.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, представника органу опіки та піклування, яка покладається на розсуд суду, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

03 грудня 2015 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 04 серпня 2001 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сім'я з відповідачем розпалася, шлюб розірвано. Підставою для розірвання шлюбу було те, що вони не мають спільних інтересів, у них різні погляди на життя, відсутнє взаємопорозуміння, відповідач вихованням дитини не займається, не цікавиться його життям, ніколи не вітає його з днем народження.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 11 липня 2008 року ОСОБА_4 засуджений за скоєння тяжкого злочину і знаходиться в місцях позбавленя волі. За час подружнього життя він зловживав спиртними напоями, в сім'ї вчиняв сварки та конфлікти, в процесі яких неодноразово ображав та бив її, що негативно впливало на сина та його виховання.

Аліменти відповідач не сплачував до засудження і на даний час.

Просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надала суду доказів, що відповідач не займався вихованням дитини, не цікавився його життям.

Суд зауважив, що наявність у відповідача заборгованості по аліментах не може бути підставою для задоволення позову, оскільки факт несплати аліментів за певних обставин можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тоді як з довідки виправної колонії вбачається, що відповідач, відбуваючи покарання, не був працевлаштований не у зв'язку з небажанням працювати, а у зв'язку з відсутністю роботи в колонії.

Суд також зазначив, що звернення ОСОБА_4 до суду з позовом щодо права власності на спільне сумісне майно не свідчить про ухилення його від виконання батьківських обов'язків, і, звертаючись до суду з зустрічним позовом про виселення з квартири позивача та їх сина, ОСОБА_4 обрав законний спосіб захисту своїх прав, які вважав порушеними.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогами матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували з 4 серпня 2001 року у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02 листопада 2011 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 січня 2012 року (а.с.17, 18).

Сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якого є відповідач.

Згідно довідок виконавчого комітету Новосуханівської сільської ради Сумського району № 510 і №626 від 13 листопада 2015 року, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та має склад сім'ї: колишній чоловік - ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач характеризується за місцем проживання позитивно (а.с.4, 6- 9).

Син сторін за попереднім місцем навчання у Новосуханівській загальноосвітній школі та у Державному ліцеї - інтернаті з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» ім. І.Г. Харитоненка м. Суми характеризується позитивно (а.с. 5, 58).

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 11 липня 2008 року ОСОБА_4 засуджений за ст. 15 ч.3 ст. 152 ч.1, ст. 121 ч.1 КК України до 8 років позбавлення волі (а.с.10-12).

Рішенням Сумського районного суду від 09 липня 2009 року у цивільній справі № 2-44/2009 р. за позовом ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Новосуханівської сільської ради про визнання частково недійсними розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району від 15 липня 2004 року про передачу у приватну власність квартири та свідоцтва про право власності на квартиру на ім'я ОСОБА_4 і визнання права власності на 1/3 частину квартири за кожним, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Новосуханівська сільська рада Сумського району, про виселення з квартири без надання іншого житлового приміщення, визнано частково недійсним розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради Сумського району від 15 липня 2004 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на вказане житло на ОСОБА_4, видане Новосуханівською сільською радою 31 січня 2005 року.

Визнано за ОСОБА_3 та її неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, по 1/3 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 на загальну суму 18268 грн. 67 коп.

Відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення за його необґрунтованістю. Вирішене питання судових витрат (а.с. 13-15, 20 - 21).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 16 березня 2010 року рішення Сумського районного суду від 09 липня 2009 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасовано.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсними розпорядження сільського голови Новосуханівської сільської ради, Сумського району від 15 липня 2004 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на вказане жиле приміщення на ОСОБА_4, видане Новосуханівською сільською радою 31 січня 2005 року.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за їх необґрунтованістю.

В іншій частині рішення Сумського районного суду від 09 липня 2009 року в даній справі залишене без зміни.

Вирішене питання судових витрат (а.с.22 - 25).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 жовтня 2011 року у цивільній справі №1806/2-2891/2011 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - виконком Голубівської сільської ради Лебединського району Сумської області, про визнання недійсним шлюбу ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову за необґрунтованістю (а.с.16).

Рішенням Сумського районного суду від 2 листопада 2011 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 січня 2012 року, у справі № 2-85/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 розірвано між ними шлюб, зареєстрований 4 серпня 2001 року у виконавчому комітеті Голубівської сільської ради Лебединського району Сумської області, актовий запис № 3 (а. с. 17 - 18).

Ухвалою Сумського районного суду від 23 вересня 2013 року у цивільній справі №587/1960/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Новосуханівської сільської ради Сумського району про визнання дійсним розпорядження сільського голови № 55 від 15 липня 2004 року про передачу ОСОБА_4 у приватну власність квартири АДРЕСА_2 та видачу свідоцтва про право власності на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_4 провадження закрите у зв'язку з наявністю такого, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (а.с. 19).

Згідно характеристики від 14 грудня 2015 року, виданої Сумською виправною колонією № 116, засуджений ОСОБА_4 під час відбування покарання зарекомендував себе позитивно. Вимоги режиму тримання не порушував, стягнень не має. По відношенню до представників адміністрації колонії тактовний, ввічливий, їх законні вимоги виконує. По відношенню до інших засуджених безконфліктний, товаришує із засудженими, за характером спокійний, врівноважений (а.с.35).

Згідно довідки начальника відділення СПС №2 виправної колонії від 14 грудня 2015 року про стягнення та заохочення на засудженого ОСОБА_4, він стягнень не має, має з 2009 року 7 подяк за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці (а.с.36).

Розпорядженням державного виконавця Ковпаківського відділу ДВС Сумського міського управління юстиції виконавчий лист № 2-180 від 5 січня 2004 року, виданий Лебединським районним судом, про стягнення з ОСОБА_4 аліментів у розмірі ? частини від усіх видів заробітку на утримання сина ОСОБА_5 до його повноліття на користь матері ОСОБА_3, у березні 2009 року надісланий для виконання до Сумської виправної колонії № 116, з зазначенням, що борг ОСОБА_4 по аліментах станом на 13 жовтня 2008 року складає 2948,95 грн. (а.с.60).

Згідно довідки Сумської виправної колонії №116 №5-М від 18 січня 2016 року із засудженого ОСОБА_4 аліменти згідно виконавчого листа №2-180 від 05 січня 2004 року на утримання сина ОСОБА_5 не перераховувались, так як засуджений не працевлаштований (а.с.59).

У висновку про позбавлення батьківських прав служби у справах дітей Сумської районної державної адміністрації від 13 січня 2016 року №01-14/21 зазначено, що згідно характеристик, наданих Новосуханівською ЗОШ І-ІІІ ступеня Сумської районної ради від 21 липня 2011 року, 16 червня 2014 року, 04 січня 2016 року, за весь час навчання хлопчика батько не брав участі у вихованні та навчанні сина, підліток виховується лише мамою. Неповнолітній ОСОБА_5 не заперечує проти позбавлення батьківських прав його батька, стверджуючи, що останній ніколи не займався його вихованням, не проявляв найменших батьківських почуттів, свого часу намагався виселити його разом з матір'ю з квартири.

Посилаючись на те, що відповідач перебуває в місцях позбавлення волі, і поспілкуватись та з'ясувати його позицію у справі не вдалося, орган опіки та піклування зазначив, що у розгляді питання про позбавлення позивача батьківських прав покладається на розсуд суду (а.с.57).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно положень ч. 2 ст. 3, ч. 8 ст. 7 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. ст. 141, 142 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між ними, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, визначені в ст. 164 СК України, в тому числі в зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ).

Відповідно до положень ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Частиною 3 ст. 59 Закону України «Про освіту» встановлено, що батьки та особи, які їх замінюють, зобов'язані постійно дбати про фізичне здоров'я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей.

Згідно принципів 1, 2, 4, 6, 7, 8, 9 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права; дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування.

Дитина має право на здобуття освіти, яка має бути безкоштовною і обов'язковою, в усякому разі на початкових стадіях. Їй має даватися освіта, яка сприяла б її загальному культурному розвиткові і завдяки якій вона могла б на основі рівності можливостей розвинути свої здібності і особисте мислення, а також усвідомлення моральної і соціальної відповідальності, і стати корисним членом суспільства.

Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках.

Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу.

Дитина повинна бути захищена від усіх форм недбалого ставлення, жорстокості і експлуатації.

У преамбулі Конвенції ООН про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув'язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб).

Частина 1 статті 18 Конвенції про права дитини встановлює, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналогічні положення закріплені у ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», якою сім'я визнається природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і яка несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 14 вказаного Закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 15 цього Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Як роз'яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з послідуючими змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В пункті 18 вказаної постанови роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивач, всупереч вказаним вимогам процесуального закону, не довела наявності обставин, якими обумовлювала необхідність позбавлення відповідача батьківських прав.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і повинне застосовуватись лише при достатніх доказах винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків, має значення і та обставина, що поведінка відповідача як така, що заслуговує на позбавлення його батьківських прав, не була предметом розгляду органів опіки та піклування, які здійснюють контроль за виконанням батьками їх обов'язків по вихованню дитини, до нього не вживались відповідні заходи реагування з питань неналежного відношення до обов'язків по вихованню сина, він не попереджався про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, не перевірявся його майновий стан та умови за місцем його проживання.

Колегія суддів, відповідно до положень ч. 6 ст. 19 СК України, враховує ту обставину, що висновок органу опіки та піклування фактично не містить висновку щодо розв'язання спору між сторонами.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Суд вірно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, і позбавлення батьківських прав - це, насамперед, відповідно до вище наведених норм матеріального права та міжнародних правових актів, спосіб захисту інтересів дитини.

З матеріалів справи вбачається, що батько дитини з 2008 року перебуває в місцях позбавлення волі, що свідчить про те, що його спілкування з сином в цей період та можливість надання матеріальної допомоги обмежене не з його власної волі, і в справі відсутні докази тому, що має місце умисне ухилення відповідача від обов'язку по вихованню дитини, що йому байдужа доля сина.

Позивач не спростувала тієї обставини, що їх син сам не бажає спілкуватись з відповідачем, в тому числі і в зв'язку з скоєнням ним тяжкого злочину, що створило, як стверджує позивач та пояснив син сторін в засіданні суду першої інстанції, негативну для сина атмосферу в подальшому його житті, і це є однією з основних причин для звернення з позовом до суду.

Негативна характеристика відповідача позивачем та їх сином та його умисне ухилення, в тому числі і до засудження, від виховання сина і безвідповідальність по відношенню до своїх батьківських обов'язків доказами в справі не підтверджується, а тому суд прийшов до вірного висновку про недоведеність винної поведінки відповідача в невиконанні батьківських обов'язків по вихованню сина, його пасивного та байдужого відношення до його долі та виховання.

Обставини, які склались у сім'ї сторін до засудження відповідача та до розірвання шлюбу сторін, відсутність належних доказів на підтвердження позову, не дають підстав для висновку про наявність винної поведінки відповідача в такому невиконанні батьківських обов'язків по вихованню дитини, що може негативно вплинути на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання.

Суд першої інстанції дав об'єктивну оцінку доказам, наданим сторонами, врахував особу відповідача, характер його поведінки та майновий стан, відносини, що склались між сторонами, часткове надіслання відповідачем в період відбування покарання коштів на виплату аліментів позивачеві, їх тривале різне місце проживання, та прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому суд обґрунтовано врахував те, що за умови не працевлаштованості відповідача за місцем відбування покарання відсутні підстави вважати, що він умисно ухиляється від утримання сина, а вирішення в судовому порядку спорів щодо спірного житла сторін та їх сина не можна вважати доказом невиконання відповідачем батьківських обов'язків.

З огляду на вказані положення міжнародних актів та встановлені судом обставини, суд прийшов до вірного висновку про неможливість врахування думки сина сторін, який наполягав на задоволенні позову, і рішення суду відповідає інтересам дитини, яка потребує піклування обох батьків і яку можливо позбавити родинних стосунків з батьком лише в крайньому випадку, з метою забезпечення її інтересів.

Посилання позивача та сина сторін в судовому засіданні на те, що однією з причин позбавлення відповідача, який є засудженим, батьківських прав є можливе виникнення проблем з навчанням сина в кадетському корпусі та у послідуючому кар'єрному зрості, суд обґрунтовано оцінив як такі, що є припущенням і не підтверджуються доказами в справі, та послався на ч. 3 ст. 171 СК України, яка передбачає, що суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси, оскільки в справі не доведено свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов'язками.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 11 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -