№263/7292/16-ц
№2/263/1873/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Кір`якової Н.П., при секретарі Соколовій О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» про стягнення невиплаченої заробітної плати, розрахунку при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» про стягнення невиплаченої заробітної плати, розрахунку при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні, в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 16857,74 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 89500,95 грн., а всього просив стягнути 106358,64 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що згідно наказу № 184к від 28.05.2013 року був прийнятий на роботу в Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» на посаду електрослюсаря 5 розряду, в подальшому переведений на посаду горного майстра. Працював на зазначеному підприємстві з 28.05.2013 року по 17.11.2014 року, та на підставі наказу № 483/к від 17.11.2014 року був звільнений за власним бажанням. На день звільнення підприємство перед ним мало заборгованість по заробітній платі у розмірі 16857,74 грн., яка до теперішнього часу не сплачена.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились, представник позивача надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, суду надав письмові заперечення в яких зазначив, що не визнає позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягується лише у разі невиплати розрахунку з вини власника або уповноваженої особи. Так, підприємство заходиться за адресою: Донецька область, м. Макіївка, вул. Абакумова, 1. Згідно розпорядження КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція, серед яких населений пункт, де знаходиться підприємство. Крім цього, незаконними збройними формуваннями було захоплено адміністративну будівлю відповідача, шахти з водовідливними комплексами, в тому числі водовідвідний комплекс, де працював позивач, у звязку із чим, відповідач був позбавлений можливості продовжувати виробничу діяльність. Крім того, відповідач фінансується за рахунок державного бюджету та є одержувачем бюджетних коштів. Після початку АТО на території Донецької та Луганської області, витрати на утримання водовідливних комплексів ДП «Укршахтгідрозахист», в тому числі і на виплату заборгованості по заробітній платі, не були передбачені відповідними кошторисами, затвердженими Міненерговугілля України на 2015-2016 роки. Згідно діючого законодавства, термін погашення заборгованості по заробітній платі, що утворилась внаслідок АТО встановлений після завершення антитерористичної операції. У звязку із викладеним вважає, що вина відповідача в порушенні розрахунку перед позивачем при його звільненні, відсутня.

Суд, зясувавши думку сторін, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно відомостей трудової книжки серії АХ № 894220, позивач працював на ДП «Укршахтгідрозахист» у період з 28.05.2013 року по 17.11.2014 року. Звільнений на підставі наказу № 483/к від 17.11.2014 року за власним бажанням.

Заборгованість ДП «Укршахтгідрозахист» перед позивачем по заробітній платі за період з серпня 2014 по листопад 2014 року складає 16857,69 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі.

Частиною 1 ст. 43 Конституції України передбачено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що в день звільнення з позивачем не проведено усіх розрахунків, на час розгляду справи йому не виплачено заробітну плату за період з серпня 2014 року по листопад 2014 року в розмірі 16 857,74 грн., що також не заперечується відповідачем, а тому, враховуючи приписи ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 857,74 грн.

Розглядаючи вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд керується наступним.

За положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України 23 березня 2016 року по справі 6-365цс16.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України передбачає застосування цього Кодексу до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо їх не врегульовано іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не врегульовані відносини з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Такий висновок також викладено в постанові Верховного Суду України 23 березня 2016 року по справі 6-365цс16.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили як надзвичайної або невідворотної за даних умов події. Отже, непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 р. у справі N 3-216гс15, для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання згідно зі ст. 617 ЦК, особа, яка порушила зобов'язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв'язок між цими обставинами і понесеними збитками.

В даній справі суд виходить з того, що підприємство, в якому працював позивач знаходиться на території, на якій відбувалися і відбуваються на сьогоднішній день військові дії (проводиться антитерористична операція), вказані території тимчасово є не підконтрольними державі Україна.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ №1275 від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів де здійснювалась антитерористична операція, серед яких зокрема м. Макіївка.

Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085 затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. До цього переліку також належить і м. Макіївка.

Постановою Правління Національного банку України № 466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», доручень Президента України, рішень Ради національної безпеки і оборони України, доручень КМУ було призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою, а також банки України, небанківські установи та національний оператор поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем призупинили здійснення усіх видів фінансових операцій на зазначеній території.

Згідно за ст.1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 року заборгованість із виплати заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, має бути погашена до 31.12.2015 року.

Пунктом 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» зупинено дію статті 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» до завершення антитерористичної операції.

Відповідач неодноразово звертався до різних Міністерств з листами, щодо вирішення питання виплати заборгованості по заробітній платі. Також відповідач надав докази того, що не встановленні особи 17.11.2014 року незаконно захопили будівлю та майно ДП «Укршахтгідрозахист».

Крім цього, згідно Сертифікату № 6635 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 08.08.2016 року, виданого Торгово-промисловою палатою України на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території Донецької м. Макіївка. Посилання представника позивача на той факт, що зазначеним сертифікатом визнано форс-мажорні обставини для відповідача лише на період з 01.08.2014 року по 03.09.2015 року суд не бере до уваги, оскільки зазначеним сертифікатом встановлено форс-мажорні обставини лише з приводу обовязку відповідача сплати податків і зборів в строки та у розмірах, встановлених нормативно-правовими актами. Так, відповідач перебував на обліку як платник податків в Державній податковій інспекції у Макіївській обєднаній ДПІ до 03.09.2015 року, що не уможливлювало виконання його зобовязань саме з сплати податків та зборів у встановлений строк.

Враховуючи встановлення на рівні нормативних актів факту проведення антитерористичної операції та населених пунктів (територій) де здійснювалась антитерористична операція і де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до яких відносяться і населений пункт де знаходився і здійснював діяльність відповідач, а також враховуючи загальновідомість вказаних обставин (ч. 2 ст. 61 ЦПК України), суд приходить до висновку, що відповідачем доведено, відсутність своєї вини, щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні, оскільки виробнича (трудова) діяльність позивача та його фінансування було припинено внаслідок збройного конфлікту, який підприємство не могло передбачити, попередити чи відвернути, вказана обставина є надзвичайною, не залежала від ДП «Укршахтгідрозахист» і саме внаслідок неї відбулося вказане порушення (причинний зв'язок).

На підставі зазначеного, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 89500,95 грн.

Керуючись ст. ст. 43, 46 Конституції України, ст. ст. 1-3 Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Законом України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», ст. ст. 4, 47, 116, 117 КЗпП України, 9, 617 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 61, 197, 212-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» про стягнення невиплаченої заробітної плати, розрахунку при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборгованість по заробітній платі у розмірі 16 857 (шістнадцять тисяч вісімсот пятдесят сім) грн. 74коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.П.Кірякова