АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/5398/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 639/4135/16-ц Труханович В.В.
Категорія: інші Доповідач - Міненкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого: Міненкової Н.О.

суддів: Кругової С.С.

Зазулинської Т.П.

за участю секретаря: Михайлюка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір №HAH2GA від 20.12.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 24.12.2007, визнати недійсним договір поруки від 20.12.2007 року, зобов'язати державного нотаріуса зняти заборону відчуження нерухомого майна, стягнути з відповідача на свою користь збитки у розмірі 7 268,72 доларів США, та у відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20.12.2007 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 13 900 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 11,04% терміном до 20.12.2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань 20.12.2007 року між сторонами було укладено договір поруки за яким поручителем є ОСОБА_4, а 24.12.2007 року було укладено договір іпотеки.

Позивач вказує, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, та п. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки його було введено в оману внаслідок ненадання повної та всебічної інформації щодо сукупної вартості кредиту, замовчування та перекручення реальної ціни фінансової послуги, та не проведення переддоговірної роботи. Також в якості підстави для визнання договору недійсним вказано, що з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, у зв'язку з чим погіршився майновий стан позивача.

Крім того, умови кредитного договору про плату за надання кредиту, видачу готівкових коштів та щомісячну плату, на думку позивача, є несправедливими та порушують принципи справедливості, добросовісності та призводять до дисбалансу договірних прав та обов'язків споживача кредитних послуг. Несправедливими умовами договору, на думку позивача, також є покладення ризиків знецінення національної валюти на споживача, надання відповідачу права розірвати кредитний договір на власний розсуд, обов'язку позивача укласти договір особистого страхування.

Позивач також вважає, що оскільки зобов'язання за кредитним договором та договорами іпотеки й поруки є взаємопов'язаними, то останні договори також мають бути визнанні судом недійсними.

В якості обґрунтування вимог про відшкодування збитків вказано, що сума 7 268,72 доларів США є різницею між отриманою сумою кредиту 13 900 доларів США та сплаченою сумою 21 168,72 долари США.

Окрім вказаного, позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., яка полягала у ігноруванні його пропозицій банку про реструктуризацію кредиту та перерахунку заборгованості за курсом іноземної валюти станом на дату укладання кредитного договору, внаслідок чого позивача почував себе в стані депресії.

Викладені обставини і змусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

13 липня 2016 року представником відповідача було подано письмові заперечення, в яких вказано, що позивач самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою в якій просив надати кредит у доларах США. Перед укладанням кредитного договору позивача було ознайомлено з усіма істотними умовами договору, що свідчить про дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначено, що позивач не довів наявність у діях банку нечесної підприємницької практики, у зв'язку з чим підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Крім того, представником банку було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду від 13 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, яку в подальшому уточнив, в якій просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 20 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № HAH2GA.

Відповідно до п. 1.1, 7.1 укладеного договору банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20.12.2007 р. по 20.12.2022 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 13 900 доларів США на поліпшення житлових умов, а також у розмірі 2 532,60 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.

Позичальник у свою чергу зобов'язався з 15 по 20 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості шляхом надання банку коштів (щомісячний платіж) у сумі 187,48 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а також повернути кредит в порядку та строки, які вказані в п. 7.1 Договору.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 24.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №HAН2GА, посвідчений державним нотаріусом Печеніжського нотаріального округу Харківської області Кормільцем М.П, зареєстровано в реєстрі за №2113. (а.с. 12-17).

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся 20.12.2007 року до ЗАТ КБ «Приватбанк» з заявою в якій просив надати кредит у доларах США. За змістом Договору іпотеки він був підписаний ОСОБА_3 добровільно - не під впливом тяжкої обставини, загрози, примусу, насильства. (п. 14.9)

Матеріали справи місять Додаток №1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту», в якому міститься детальний опис умов кредитного договору, викладений за допомогою таблиці, що в повній мірі надало позивачу можливість ознайомлення з умовами кредитного договору.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтвердили, що добросовісно сплачували тіло кредиту і відсотки, але у зв'язку із підвищенням курсу долару до гривні, неможливістю отримати інформацію у банку щодо здійснення розрахунків, вимушені були звернутися у суд з зазначеним позовом. Позивачем було сплачено суму, яка значно перевищує тіло кредиту, між тим банк їм проводить нарахування, які постійно збільшуються, а отримати відповідь щодо нарахувань неможливо.

Судова колегія вважає, що зазначені обставини не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Жодної підстави зазначеної у вказаних статтях Цивільного Кодексу для визнання правочинів недійсними позивачем не зазначено.

Суд першої інстанції дав оцінку усім доводам позивача, у тому числі і щодо застосування до даних правовідносин Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до ст. 627 ЦК України та статі 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочини, про недійсність яких заявляє позивач були укладені в грудні 2007 року. Сторони цих договорів були вільними щодо їх укладання. Протягом восьми років ці умови договорів сторонами виконувались і про їх недійсність ніхто з них не заявляв.

Судова колегія вважає, що висновки суду є обґрунтованими і такими, що не протирічять матеріалам справи.

Доводи апелянта та його представника про те, що відповідач відмовляється надавати відповіді на запити щодо правомірності розрахунків, безпідставно збільшує суму нарахувань за кредитом, неправомірно застосовує діяльність колекторів, можуть бути, у разі їх доведення, підставою для пред'явлення інших засобів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених статтею 16 ЦК України.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог і вважає. що рішення суду першої інстанції постановлено відповідно до вимог статей 213,214 ЦПК України, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,313,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Н.О. Міненкова

Судді - Т.П. Зазулинська

С.С. Кругова