АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/1053/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/242/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Ткач З. Є.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2,

на рішення Заліщицького районного суду від 21 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

третьої особи - служби у справах дітей Заліщицької РДА,

про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, як власник житла, звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання останньої такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач більше року без поважних причин не проживає у даному житлі.

Зазначила, що навіть після рішення Заліщицького районного суду від 14.03.14 про визнання за відповідачем права користування спірним житлом, остання жодного дня там не проживала. На прохання добровільно знятись з реєстрації відповідачка не реагує.

Рішенням Заліщицького районного суду від 21.12.15 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

Із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася ОСОБА_1, яка діє в інтересах позивача, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Порушення вбачає в тому, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи щодо вчинення перешкод зі сторони позивача у проживанні відповідачем у спірному житлі.

Окрім цього вказує, що суд вийшов за межі позовних вимог піднімаючи питання про те, що разом із ОСОБА_3 в даній квартирі проживає ОСОБА_4, яка фактично знята з реєстрації за вказаною адресою, оскільки місцем проживання неповнолітньої дитини є місце проживання її матері ОСОБА_5 у м. Києві.

У суді представник позивача підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Відповідачка скаргу не визнала та просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

У силу ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення не відповідає з огляду на таке.

Установлено, що ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (витяг про державну реєстрацію прав №34392862 від 06.06.12).

У даній квартирі зареєстрована відповідач ОСОБА_3, яка не перебуває у родинних відносинах із позивачем та не є членом її сім'ї.

Актами обстежень вищезазначеної квартири комісією Заліщицької міської ради від 15.06.15, 13.07.15, 26.08.16, 22.09.15, 09.10.15, 05.11.15 та 14.12.15 не встановлений факт проживання в даній квартирі осіб, які в ній зареєстровані.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20.09.12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про виселення із спірної квартири ОСОБА_3

Також, судовим рішеннями Заліщицького районного суду від 14.03.14 у справі № 597/64/14-ц встановлено, що ОСОБА_3 за життя попереднього власника квартири та з його дозволу 28.03.03 вселились у спірне житло та була зареєстрована за згаданою адресою.

Вищевказаним рішенням суду за ОСОБА_3 визнано право користування квартирою та зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 не чинити їй перешкод у її користуванні.

У свою чергу, рішенням Заліщицького районного суду від 02.06.15 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням з підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, відмовлено у задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, а ОСОБА_5 та ОСОБА_7 визнано такими, що втратили це право.

У позовній заяві від 05.10.15 ОСОБА_2 ставить вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право на проживання у спірному житлі з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач понад один рік без поважних причин не проживає у квартирі.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не проживає в спірній квартирі з незалежних від її волі причин, оскільки позивач після набрання законної сили рішенням суду про вселення в квартиру відповідачки і по день розгляду спору створює їй перешкоди в цьому, про що сама позивач стверджує в позовній заяві та її представник в судовому засіданні, наголошуючи на тому, що позивачка проводить в квартирі капітальний ремонт і квартира непридатна до проживання.

Однак, такий висновок судом зроблений без належних та допустимих доказів.

Установлено, що вселення відповідача у спіну квартиру проведене виконавчою службою на підставі вищезгаданих рішень у вересні 2014 року, про що ствердили сторони спору.

Відповідач у судовому засіданні зазначила, що перешкоди у її проживанні в спірній квартирі чинить не ОСОБА_2, а її мати ОСОБА_6

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У силу ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК передбачено належність доказів, а саме: які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Із показів учасників розгляду встановлено, що позивач постійно проживає за кордоном в Італійській Республіці й в Україні буває періодично.

Підтвердженням факту перебування позивача за кордоном є доручення, вчинене на представництво її інтересів на ім'я ОСОБА_6

Докази того, що власник квартири або ж інші особи чинять ОСОБА_3 перешкоди у користуванні згаданим житлом в матеріалах справи відсутні.

Судова колегія приходить до висновку, що відповідач не довела обставин чинення їй перешкод у користуванні житлом.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції щодо зазначених обставин є необґрунтованими.

Так, у відповідності до ст. 156 ЖК УРСР, на відповідача поширюється обов'язок брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту.

Відповідач не надала жодних доказів, які б свідчили про те, який саме ремонт проводиться в квартирі, на якій він стадії, й що квартира не придатна для проживання.

Тому, висновки суду з цього питання не ґрунтується на належних доказах, а ті докази, на які послався суд першої інстанції, як от: позовна заява та пояснення представника позивача не є допустимими доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Відповідачем підтверджено той факт, що вона не проживає в даній квартирі понад один рік.

Суд першої інстанції на вказане не звернув уваги й дав невірну оцінку обставинам справи щодо перешкоджання позивачем у проживанні ОСОБА_3 у спірній квартирі.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України), тому оспорюване рішення суду слід скасувати, й у силу ст. 309 ЦПК України слід постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, так як відповідач понад один рік без поважних причин була відсутня й жодних домовленостей між сторонами спору щодо порядку проживання не узгоджено.

Апеляційна інстанція також враховувала й той факт, що між сторонами спору виникли неприязні відносини щодо прав на спірне житло.

Так, ОСОБА_3 вважає, що квартира АДРЕСА_1 повинна належати їй, оскільки після смерті ОСОБА_8 (попереднього власника), із яким відповідач перебувала у фактичних шлюбних відносинах, вона успадкувала спірне житло.

Однак, у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.12, квартиру після смерті ОСОБА_8 успадкувала ОСОБА_2 Право власності позивача не оспорене.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду від 21 грудня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович