Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1206/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Мохонько В. В.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

27.09.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Черненко В.В.

суддів - Франко В.А., Чельник О.І.

за участю секретаря - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.04.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист справ споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист справ споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.02.2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № KGKWGK01580393 від 06.02.2007 року, відповідно до якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 19 000 доларів США.

Позивач зазначив, що сам кредитний договір йому наданий не був, а наданий тільки додаток до договору в якому у п. 7.7 є посилання на дату та номер договору.

ОСОБА_2 зазначив, що в кредитному договорі № KGKWGK01580393 від 06.02.2007 року не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України і позивачу дана інформація не була повідомлена.

Крім того, позивач зазначив, що ЗАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою та виконати кредитний договір від 06.02.2007 року лише з дати видачі генеральної ліцензії по 16.10.2011 року.

Кредитний договір від 06.02.2006 року зі сторони Банку був підписаний ОСОБА_3, але документального підтвердження повноважень даної особи до кредитного договору не надано, як і не надано чи мала дана особа відповідні повноваження та чи наділені такими повноваженнями від юридичної особи ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач зазначив, що банківська установа не повідомляла його у письмовій формі перед укладанням договору споживчого кредиту про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Сукупна вартість договорів у гривні на момент підписання споживачу не була повідомлена і також вони не мають уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Тобто, остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою.

ОСОБА_2 зазначив, що йому не було надано інформації щодо податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право або відомості про те, у кого він може одержати відповідну інформацію. У кредитному договорі в іноземній валюті немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також не надавались окремі письмові документи з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживачів.

Просив суд визнати недійсним кредитний договір № KGKWGK01580393 від 06.02.2007 року укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, визнати недійсним договір іпотеки від 06.02.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 06.02.2007 року, а саме будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.04.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 06.02.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGKWGK01580393.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 19000,00 доларів США на наступні цілі: придбання будинку, а також у розмірі 3800,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% (у момент надання кредиту), щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Погашення заборгованості за договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який береться період з «05» по «10» число кожного місяця позичальник повинен надавати банку щомісячний платіж у сумі 249,42 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Суд першої інстанції зазначив, що Пунктом 10 Постанови Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу.

Ст.192 ЦК України, передбачає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановленому законом.

Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій.

Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії.

Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.

Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Суд першої інстанції зазначив, що Банк станом на час укладання кредитного договору, мав видані Національним

банком України: банківську ліцензію №22 від 04.12.2001 року на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пп. 5-11 частини другої ст. 47Закону України "Про банки і банківську діяльність", дозвіл №22-2 від 29.07.2003 року,додаток до дозволу №22-2 від 29.07.2003 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1 - 4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" /а.с. 26-28/.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Проте, кредитний договір було укладено раніше прийняття постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168Ю а саме: 06 лютого 2007 року, тому вказані вимоги не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст.215,1048-1052,1054-1055), ст.ст. 18-19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

В матеріалах справи міститься анкета-заява ОСОБА_2 від 30 січня 2007 року, в якій вказано, що позичальник згоден з умовами кредитування, які були надані йому в письмовій формі. Своїм підписом підтвердив факт наданню повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місцезнаходження), а саме: мета, на яку може бути витрачено кредит, форми його забезпечення, форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника, тип процентної ставки, суму, на яку кредит може бути видано, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги по оформленню договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, його обслуговування та повернення, в тому числі таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення и т.п.); строк, на який кредит може бути отриманий, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та об'єм; можливість дострокового погашення кредиту та його умови; необхідності здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування /а.с. 128/.

Суд першої інстанції зазначив, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору.

Крім того, 06.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та іпотекодавець зобов'язань за цим договором, іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 39,13 кв.м., житлова площа - 19,7 кв.м. Майно належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 №228 від 06 лютого 2007 року.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Суд першої інстанції зазначив, що визнати недійсним договір іпотеки з підстав зазначених у цій справі не можливо, оскільки основне зобов'язання (кредитний договір) не визнано не дійсним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем при розгляді справи, на підтвердження факту вчинення щодо нього відповідачем дій, які б призвели до порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи її інтересів, не було надано доказів, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Зокрема зазначається, що суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи відповідно до статті 10 п.4 ЦПК України. Суд не витребував оригінали та належним чином завірені копії документів які позивач просив витребувати, відмовив у задоволені клопотання про призначення судової експертизи, чим порушив права позивача. Також зазначено, що суд неправильно застосував норми права які регулюють застосування строків позовної давності при розгляді справи яке є предметом судового розгляду. Зазначено, що станом на 06.02.2007 року відповідач по справі не був уповноваженим банком з надання споживчого кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі резиденту України для використання на території України.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів справи вбачається, що 06.02.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KGKWGK01580393.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 19000,00 доларів США на наступні цілі: придбання будинку, а також у розмірі 3800,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,00% (у момент надання кредиту), щомісячно в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ознайомився з умовами кредитного договору, засвідчивши дане своїм підписом, що підтверджується анкетою-заявою від 30.01.2007 року. Справжність свого підпису на зазначеному договорі позивачем не оспорюється. Позичальник також не заперечує, що умови кредитного договору виконано і грошові кошти він отримав в повному обсязі, що підтверджується копією видаткового касового ордеру (а.с.129).

Крім того, позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконував на протязі 8 років, що свідчить про погодження всіх істотних умов договору між сторонами.

Згідно зі ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору і їх волевиявлення було вільним.

Згідно з ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

Положення Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Аналіз зазначених норм права, дає підстави для висновку, що положення чинного законодавства хоч і визнають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі мав всі правові підстави для видачі кредиту позивачу у іноземній валюті.

Приймаючи до уваги встановлені обставини , колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оспорювана угода підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, у договорі міститься повна інформація стосовно умов кредитування, з якою позивач був ознайомлений особисто під підпис.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08.04.2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: