Справа № 357/2234/16-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/3685/16 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 20 10.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Журби С.О.,

Мережко М.В.,

за участю секретаря судового засідання Бобка О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів дарування недійсними за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом.

Просила визнати недійсними договори дарування 11/20 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд від 30.05.2005 розташованого в АДРЕСА_1 та частини земельної ділянки площею 0,0411 га від 30.05.2005, розташованої за тією ж адресою, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчені державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. та зареєстровані в реєстрі за №№ 4-2519 і 4-2522, а також визнати недійсними договори дарування житлового будинку, щодо спірної його частини з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, а також спірної земельної ділянки, серії та номери 1-213, 1-215, видані 03.02.2015 державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, з реєстраційними номерами об'єктів нерухомого майна: 03 і 03, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і ОСОБА_5

Рішенням суду в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вважає, що вказане рішення суду незаконне та необґрунтоване, оскільки судом було неправильно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також порушено норми матеріального права.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідач просить в її задоволені відмовити, а рішення вважає законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такого.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивач та її представники не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач помилилася щодо правової природи правочину та вважала його договором довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з цими висновками районного суду за такого.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив судам, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується таке.

30 травня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 11/20 частин житлового будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 в місті Білій Церкві Київської області загальною площею 57,6 кв.м, в тому числі житловою площею 35,2 кв.м, який було посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г. і зареєстровано в реєстрі за № 4-2519.

Того ж дня між тими ж сторонами було укладено договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0411 га, яка розташована за тією ж адресою, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер: НОМЕР_1 та належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданого Білоцерківською міською радою 30.07.2004 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 2373, який посвідчено державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Білик О.Г., зареєстровано в реєстрі за № 4-2522.

Суд першої інстанції, всупереч твердженням апелянта, ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, в тому числі й ті, на які послалася апелянт в апеляційній скарзі, та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладені вказаних вище договорів позивач помилялася щодо правової природи правочинів спростовуються встановленими судом обставинами справи.

З договорів дарування спірного нерухомого майна вбачається, що під час їх укладення дарувальник стверджувала, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторонам нотаріусом було роз'яснено зміст ст. ст. 203, 229 - 235, 717, 721, 727 ЦК України.

Крім того, у 2002 році позивач подарувала частину нерухомого майна іншій дочці, тому, на момент вчинення спірних правочинів мала розуміти їх правову природу та наслідки.

Безпідставним являється також посилання апелянта на ігнорування судом першої інстанції постанов Верховного суду України №№ 6-202цс15, 6-9цс14, 6-60цс14 і 6-1364цс15.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 57, 58 цього ж кодексу, передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Разом з тим, апелянтом, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, перед судом не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги, як такі, що не мають правового підґрунтя, також не можуть бути підставою для скасування або зміни правильного по суті та справедливого судового рішення.

Тому, апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303- 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів із дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

Судді: С.О. Журба,

М.В. Мережко