Провадження № 2/761/2503/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом відповідно до якого просить визнати недійсним договір про відкриття кредитної лінії № 01-07-Ил/16 від 05.12.2007 року та як наслідок всі додатки до нього та додаткові угоди, додаткові угоди до додаткових угод. Свої вимоги мотивує тим, що 05.12.2007 року між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 01-07-Ил/16 за умовами якого банк відкрив позивачу не відновлювальну кредитну лінію на умовах платності, забезпеченості, строковості з оплатою процентів за користування кредитом по процентній ставки у розмірі 10,9% річних . Одночасно з кредитним договором було надано позивачу і Графік його погашення. В подальшому 19.03.2008 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до договору відповідно до якого деякі пункти були викладені у новій редакції. Зокрема, було зменшено розмір не відновлювальної кредитної лінії з 800 000,00 грн. до 120 000,00 грн., зменшено розмір комісії за надання грошових коштів та збільшено розмір комісійної винагороди банка. 13.05.2008 р. в зв»язку із численними змінами у законодавстві позивач був змушений укласти з відповідачем додаткову угоду № 4 до кредитного договору і змінено валюта кредитування, встановлено новий графік погашення кредиту. 21.07.2018 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 5, зміст якої взагалі неможливо встановити. Укладений сторонами кредитний договір, додаткові угоди до нього не відповідають положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до нього було включено положення , які є несправедливими, відповідно до ст. 18 зазначеного Закону. Крім того, у договорі відсутня вся необхідна споживачу інформація стосовно кредиту, переваг, недоліків кредитування тощо. За таких обставин позивач звернувся до суду з позовом з метою захисту своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, просив задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог, просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив, що позивач був поінформований стосовно умов кредитування, йому було надано всю необхідну інформацію, про що свідчить інформація про умови кредитування підписана позивачем.

Також представник відповідача в судовому засіданні при наданні пояснень просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Встановлено і не заперечується сторонами, що 05.12.2007 року між ВАТ «Банк «фінанси та Кредит», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 було укладено договір відкриття кредитної лінії № 01-07-Ил/16 за умовами якого позивачу було відкрито відповідачем не відновлювальну кредитну лінію на умовах платності, забезпеченості, строковості - до 05.12.2022 року з оплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,9 %, комісії в розмірі 0,2% від кожної суми траншу, щомісячної комісійної винагороди в розмірі 722,00 грн. та одноразової комісійної винагороди в день укладання договору в розмірі 24 000,00 грн.

Також сторони погодили, що у разі істотного погіршення кон»юктури кредитного ринку або зміни вартості кредитних ресурсів, або інших показників, банк має право на свій розсуд або і односторонньому порядку змінити істотні умови договору , або вимагати повернення кредитних коштів та оплати всіх процентів за чинною кредитною ставкою.

Також, і це не оспроювалось сторонами, під час строку дії кредитного договору укладались додаткові угоди та додаткові угоди до додаткових угод.

Представник позивача просить суд визнати недійсним як договір відкриття кредитної лінії № 01-07-Ил/16 від 05.12.2007 року так і додаткові угоди до нього, оскільки банком не виконано положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того до умов договору включено такі, що є несправедливими , які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача.

В свою чергу представник відповідача вказує на те, що позивачеві була надана вся інформація про умови кредитування, про свідчить відповідний підпис ОСОБА_1 Також позивач не був позбавлений можливості не укладати договір, в разі якщо вважав умови останнього несправедливими.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, за вимогами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення договору, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В свою чергу положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В свою чергу п. 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 передбачено, що У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 16 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»роз»яснив, що суди повинні з»ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується представником позивача, перед укладанням угоди ОСОБА_1 була поставлено підпис про те, що його ознайомлено з інформацією про умови кредитування, проте,суд погоджується з доводами представника, що останні не містять всю інформацію необхідну споживачеві, відповідно до приписів ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З іншого боку згідно до приписів ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, відповідно до ст. 261 ЦК України.

Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить застосувати наслідки пропущення встановленого законом строку для звернення до суду за захистом своїх прав, зважаючи на дату укладення кредитного договору - 05.12.2007 р. та звернення до суду у листопаді 2015 р.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Таку правову позицію висловив Верховний суд України за результатами розгляду справи № 6-75цс15 та виклав у постанові від 03.02.3016 р.

За положеннями ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин беручи до уваги дату укладання договору - 05.12.2007 р. суд погоджується з доводами представника відповідача щодо пропуску строку позовної давності, встановленої законом протягом якого особа може звернутися за захистом її порушеного права.

За таких обставин суд вважає за можливе при вирішенні спору застосувати положення ст.. 267 ЦК України.

Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 3,11,57,60,88.169,212-215 ЦПК України, ст..ст. 203,215,257,261,267 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківського районного суду м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків, або якщо його не скасовано після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя