АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: ОСОБА_2, ОСОБА_3

при секретарі Григорєвій В.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 законного представника неповнолітньої ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської райради, Павлоградська міська рада, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Служба у справах дітей Новомосковської райради, Павлоградська міська рада, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно, усунення перешкод у користуванні спадковим майном, вселення, -

встановила:

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, в якому просила суд : встановити факт проживання однією сімєю її та ОСОБА_8 з квітня 2009 року до моменту смерті ОСОБА_8, який помер 09.04.2013 року; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 144 по вул. Кравченка в будинку № 2 в м. Павлограді, придбаної під час проживання однією сімєю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що з червня 2008 року вона мешкала разом з ОСОБА_8 у АДРЕСА_1, яка належала йому на праві власності. Спочатку спільного проживання вони фактично перебували у шлюбних відносинах, вели спільне господарство. За час їх спільного проживання була придбана квартира АДРЕСА_2, вартістю 106 258, 00 грн.

ОСОБА_5, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила суд визнати за ОСОБА_4 право власності на АДРЕСА_3 після смерті батька - ОСОБА_8; усунути перешкоди ОСОБА_9 у користуванні спадковим майном квартирою № 144 в буд. № 2 по вул. Кравченка м. Павлограда; виселити ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_4 ; у задоволенні первісного позову ОСОБА_6 відмовити.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_5 зазначила, що 09 квітня 2013 року помер ОСОБА_8 За життя останній придбав у власність, на підставі договору купівлі-продажу, квартиру АДРЕСА_5. Заповіту ОСОБА_8 не залишив, на момент смерті у шлюбі не перебував, отже спадкоємицею першої черги є його донька ОСОБА_4 та батько ОСОБА_7. ОСОБА_4 22 травня 2013 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але їй було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. ОСОБА_7 заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавав. ОСОБА_6 безпідставно утримує правовстановлюючі документи на спадкове майно та разом з донькою проживають у спірній квартирі. Звільняти квартиру добровільно ОСОБА_6 відмовляється, комунальні послуги та квартирну плату не сплачує. Своїми діями ОСОБА_6 створює перешкоди ОСОБА_4 у отриманні спадщини та у користуванні спадковим майном.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з квітня 2009 року до моменту смерті ОСОБА_8, тобто до 09 квітня 2013 року. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири № 144 по вулиці Кравченка, в будинку № 2 м. Павлограда, Дніпропетровської області, придбаної під час проживання однією сімєю. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, а саме 1/2 частину квартири АДРЕСА_6. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись з апеляційною скаргою на рішення, просили його скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6, та задовольнити в повному обсязі зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6В та частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 спільно проживали з квітня 2009 року за адресою : Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Кравченка, 2/144. Разом з ними проживала неповнолітня донька ОСОБА_6 ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3

21 березня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_12 продала, а ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 8 т. 1) 26.03.2012 року ОСОБА_8 зареєстрував право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 9 т. 1)

09 квітня 2013 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с 5 т. 1)

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, у тому числі на квартиру АДРЕСА_2.

До Першої Павлоградської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка ОСОБА_8 ОСОБА_4 ( а.с. 111-112 т. 2). Крім того, 23 квітня 2013 року до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_6, в якій просила не видавати свідоцтво про право власності на майно спадкоємцям, у звязку з визнанням права власності на дане майно, до вирішення питання по суті. ( а.с. 118 т. 2)

Рішенням народного суду Новомосковського району Дніпропетровської області від 25.05.1981 року, визнано ОСОБА_7 батьком ОСОБА_8, що народився 12.01.1981р. у ОСОБА_13 ( а.с. 11 т. 1.)

ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини або відмову від спадщини не звертався (а.с. 111-136 т. 2)

04 лютого 2014 року ОСОБА_4 нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 у звязку з тим, що нею не надано правовстановлюючого документу на квартиру. (а.с. 123 т. 2)

15 лютого 2014 року Першою Павлоградською державною нотаріальною

конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_4 на грошовий вклад в АТ «УкрСиббанк» в сумі 8929,93 грн. (а.с. 122 т. 2)

11 вересня 2015 року ОСОБА_4 набула повноліття і з моменту набуття повноліття її інтереси, від її імені, в судовому засіданні представляв ОСОБА_14

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, оскільки в судовому засіданні встановлено факт проживання ОСОБА_6 і ОСОБА_8 однією сімєю без реєстрації шлюбу з квітня 2009 року, тому на підставі ст. 74 СК України майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки ОСОБА_4, як дитина померлого ОСОБА_8, є спадкоємиця першої черги і має право на спадкування за законом майна батька, враховуючи частину майна, яке належить ОСОБА_6

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до 74 СК України, ст. 1261 ЦК України, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_6 та часткове задоволення зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, що суд прийшов помилково висновку про спільне проживання однією сімєю ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та ведення спільного бюджету, не можуть бути підставою для скасування рішення суду з наступних підстав.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2009 року шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_6 розірваний /а.с. 57/.

24 лютого 2009 року ОСОБА_8 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, де позивач зазначив, що він фактично створив нову сімю, тому просив шлюб розірвати. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2009 року, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_8 проживає з іншою жінкою, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду від 08.07.2013 року /т.3 а.с. 54-56, а.с 3-4, 15, 46 справа про розірвання шлюбу/.

Згідно договору купівлі-продажу квартира АДРЕСА_5 придбана ОСОБА_8 21 березня 2012 року за 106258 грн. /а.с. 8 т. 1/.

Суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини, прийшов до висновку, що ОСОБА_6 з ОСОБА_8 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період із з квітня 2009 року по 09 квітня 2013 року, тобто по день смерті ОСОБА_8, та дійшов висновку про поширення на придбане у цей період майно режиму спільної власності подружжя, на підставі належної оцінки здобутих у справі доказів, і ці висновки суду відповідачем ОСОБА_5 не спростовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Для поділу набутого під час фактичних шлюбних відносин майна встановлюється факт спільного проживання однією сім'єю відповідно до ст. 234 ЦПК України, ст. 74 СК України (стосується правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року).

Між подружжям у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 працювали. ОСОБА_6 за період спільного проживання з ОСОБА_8, з квітня 2009 року до момента придбання квартири, отримала заробітну плату в загальному розмірі 72078 грн., ОСОБА_8 отримав заробітну плату за період спільного проживання до моменту купівлі-продажу квартири - 215945 грн. /т. 2 а.с. 170-172/.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 в період спільного проживання з ОСОБА_8 отримувала дохід від випечки.

Отже, зазначені обставини свідчасть про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 внаслідок спільної праці, індивідуальних трудових зусиль, одержали спільні та особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_6

У відповідності до ст. 10 ЦПК України сторони повинні довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте, належні та допустимі докази, які б спростовували висновку суду, що спірна квартира придбанна ОСОБА_8 і ОСОБА_6 внаслідок спільної праці, за спільні кошти, під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, суду не надані.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги проданий ОСОБА_8 будинок в с. Знаменівка Новомосковського району Дніпропетроської області за 42930 грн./т.2 а.с. 193-193/, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у позові, оскільки докази, які б підтверджували придбання 21.03.2012 року спірної квартири за кошти від продажу зазначеного будинку ОСОБА_8 07.05.2008 року, суду не надані.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що ОСОБА_6 не приймала участь у похованні ОСОБА_8, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, та відмови у позові про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності, оскільки не є суттєвими для вирішення цього спору.

Доводи апелянта на те, що ОСОБА_8 не мав намір укладати з ОСОБА_6 шлюб, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони є припущеннями. Між тим, ст. 74 СК України передбачає право на майно жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Інші доводи апеляційної скарги, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм права, що протирічить діючому законодавству.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 -відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: