Справа № 148/1543/13-ц Провадження № 22-ц/772/1879/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Жданкіна В.В.,Денишенко Т.О.,

за участю секретаря Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» на рішення Тульчинськогорайонного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року,

встановила:

У березні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Посилається на те, що відповідно до укладеного договору про іпотечний кредит №VIU0GI від 14.12.2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 140 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2021 року.

Проте, в порушенняумов договору відповідач ОСОБА_3 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконує, що стало підставою для позивача достроково вимагати у відповідача ОСОБА_3 повернення всієї суми кредиту.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № VIUOGI від 14.12.2007 року, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності, з обумовленою сторонами договору іпотеки ціною предмету іпотеки, що дорівнює 200000 грн.

В звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 27.02.2013 має заборгованість перед позивачем в розмірі 210509,56 грн., яка складається з:

- 131556,63 грн. заборгованість за кредитом;

- 52765,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 7050,09 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

- 19137,23 грн. - штраф ( процентна складова).

У звязку з цим позивач просив суд ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №VIU0GI від 14.12.2007 року в розмірі 210509,56 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка розташована за адресою: Вінницька область, м. Тульчин, вул. Леніна, буд.39 кв..29, встановивши початкову вартість предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 200000 грн. та виселити відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вищевказаної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 рокупозов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № VIUOGI від 14.12.2007 р. в розмірі 210509,56 грн. звернуто стягнення на 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка складається з коридора 29-1, вбиральні 29-2, ванни 29-3, кухні 29-4, кімнат 29-5 та 29-7, кладової 29-6, балкона 29-8, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить на праві власності ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIUOGI від 14.12.2007 р.) Публічним Акціонерним товариством ОСОБА_2 «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами дій необхідних для продажу предмету іпотеки з початковою вартістю предмету іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 200000 ( двісті тисяч ) гривень.

В частині позовних вимог про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_3 ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2219,80 грн. понесених по справі судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, а в іншій частині рішення залишити без змін. Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, також порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника позивача у справі ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в них доводи.

Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили рішення залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобовязаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, щозгідно договору про іпотечний кредит № VIU0GI від 14.12.2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 140000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2021 р. ( а.с. 13-18 ).

Позивач взяті на себе зобовязання по даному договору виконав.

Відповідач ОСОБА_3 умови договору не виконує, внаслідок чого станом на 27.02.2013 має заборгованість в розмірі 210509,56 грн., яка складається з:

- 131556,63 грн. заборгованість за кредитом;

- 52765,68 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 7050,09 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором ;

- 19137,23 грн. - штраф ( процентна складова) ( а.с. 7-8 ).

24.12.2012 року позивачем була направлена вимога відповідачу ОСОБА_3 про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги ( а.с.10-12 ). Проте, відповідач ОСОБА_3 дану вимогу не виконала і заборгованість по кредитному договору не сплатила.

В забезпечення виконання зобовязань за данимкредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач ОСОБА_3 14.12.2007 уклали договір іпотеки № VIUOGI( а.с.19-21 ), згідно якогоКадук К.М. надала в іпотеку нерухоме майно, а саме 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка складається з коридора 29-1, вбиральні 29-2, ванни 29-3, кухні 29-4, кімнати 29-5, 29-7, кладової 29-6, балкона 29-8, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності, а саме: 1/3 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва №1352 про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Тульчинської міської ради Вінницької області від 19.03.1993 р. на підставі рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 12.03.1993 р. № 47 та 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2221. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 200000 грн.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09.11.2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4,ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору іпотеки.

Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявністьобґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на 2/3 частини квартири АДРЕСА_4.

В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_3, суд першої інстанції встанови та виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_5 за рахунок приватизації відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 1352 від 19.03.1993 р. та відповідно до договору купівлі-продажу від 11.10.2006 року. Таким чином судом встановлено, що дане житло придбане нею не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, у звязку з чим суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Крім того, судом встановлено, що предметом іпотеки є не вся квартира АДРЕСА_4, а лише 2/3 її частини, які належать відповідачу ОСОБА_3, і які не виділені в натурі як окремий обєкт права власності. 1/3 частина вказаної квартири належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1352 від 19.03.1993 року, виданого виконавчим комітетом Тульчинської міської ради на підставі рішення виконкому Тульчинської міської ради від 12.03.1993 № 47, яка не є предметом іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У звязку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про те, щовідповідача ОСОБА_4 неможливо позбавити права власності належної їй 1/3 частини даної квартири і виселити її з неї.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх обєктивний склад, права та обовязки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами ( з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Встановлено, що згідно договору про іпотечний кредит № VIU0GI від 14.12.2007 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 140000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.12.2021 р. Проте, взяті на себе зобовязання по даному договору відповідач ОСОБА_3 не виконує, внаслідок чого станом на 27.02.2013 має заборгованість в розмірі 210509,56 грн.

В забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач ОСОБА_3 14.12.2007 уклали договір іпотеки № VIUOGI, згідно якого ОСОБА_3 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме 2/3 частини 2-х кімнатної квартири загальною площею 42.30 кв.м, житловою площею 27.70 кв.м, яка складається з коридора 29-1, вбиральні 29-2, ванни 29-3, кухні 29-4, кімнати 29-5, 29-7, кладової 29-6, балкона 29-8, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності, а саме: 1/3 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва №1352 про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Тульчинської міської ради Вінницької області від 19.03.1993 р. на підставі рішення виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 12.03.1993 р. № 47 та 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 11.10.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 2221. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 200000 грн.

24.12.2012 року позивачем була направлена вимога відповідачу ОСОБА_3 про повернення всієї суми кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання даної вимоги, однак відповідач ОСОБА_3 дану вимогу не виконала і заборгованість по кредитному договору не сплатила, а тому позивач відповідно до умов укладеного з відповідачем договору та вимог Закону звернувся до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленого ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві.

Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Таким чином, установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.Отже, суд першої інстанції правильно застосував частину 2 статті 109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його постанові від 03.02.2016 року за результатами розгляду справи № 6-1449цс15, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для її застосування.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо не зясування судом першої інстанції наявності у відповідачів іншого житла та розміру їх сукупного доходу для придбання або найму іншого житла, а також з тим, що суд самостійно може зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане особі, яка підлягає виселенню, оскільки дані твердження є необґрунтованими та нічим не підтверджуються.Зокрема, позивачем не надано жодних доказів щодо наявності у відповідачів іншого житла та не заявлялися клопотання про витребування даних доказів. Позивачем не надано також суду будь-яких належних та допустимих доказів достатнього розміру сукупного доходу відповідачів для придбання або найму іншого житла.

В свою чергу,відповідачі надали суду довідку КП Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 443 від 21.06.2016 року, згідно якої вбачається, щоКадук К.М. є власником 2/3 частки, а ОСОБА_8 власником 1/3 частки 2-х кімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. Інших обєктів нерухомого майна за ними не зареєстровано.

Крім цього, відповідач ОСОБА_8 надала суду довідку Управління Пенсійного Фонду України у Тульчинському районі № 460/06-37/04 від 02.06.2016 року згідно якої вбачається те, що за період з червня 2015 року по травень 2016 року їй була нарахована заробітна плата на загальну суму 41865,21 грн.

Також згідно наданих суду медичних довідок відповідач ОСОБА_4 на даний час перебуває на 9 місяці вагітності.

Згідно наданої суду довідки Тульчинського відділення Немирівської ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 12.07.2016 року ОСОБА_3 є приватним підприємцем, однак в 2015 році доходів від підприємницької діяльності не отримувала.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що наведені на їх обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим місцевим судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання в апеляційній скарзі на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, також порушення норм матеріального та процесуального праває безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_9

Судді : /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: