Справа № 462/5488/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2863/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М/

суддів: Мікуш Ю.Р., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - Друга Львівська державна нотаріальна контора, про визнання рішення про приватизацію квартири незаконним і його скасування, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним із застосуванням реституції, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання права на користування та проживання у квартирі, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в силу ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР позивач ОСОБА_2 був членом сім»ї ОСОБА_8, яка була дружиною його батька ОСОБА_9 та проживала спільно з останнім по АДРЕСА_3 звідки останніх було виселено на підставі рішення Залізничного районного суду народного суду м. Львова від 22.03.1984 р. Вказує, що суд невірно застосував норми матеріального права, що підлягають до застосування до вказаних правовідносин, адже відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п. 21 Наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, при прийнятті рішення про приватизацію враховується згода на таку осіб, за якими зберігається житло на час їх відсутності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтваним. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення в повній мірі таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 110, 113 ЖК УРСР, громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, зокрема, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням інше благоустроєне жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати вимогам статті 50 цього Кодексу. Громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Якщо наймач займав більш як одну кімнату, йому надається жиле приміщення, що складається з того ж числа кімнат. За розміром жиле приміщення має бути не меншим за те, яке займав наймач, однак у межах норми жилої площі. Якщо наймач або член сім»ї, що проживає разом з ним, має право на додаткову жилу площу і фактично користується нею, жиле приміщення надається з урахуванням норми додаткової жилої площі. У разі виселення з жилого приміщення, меншого за розміром, ніж це передбачено для надання жилого приміщення в даному населеному пункті, виселюваному надається жиле приміщення відповідно до встановленого розміру.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Залізничного районного народного суду м. Львова від 22.03.1984 року в порядку ст. 113 ЖК УРСР виселено ОСОБА_9 і ОСОБА_8 із квартири АДРЕСА_4, та надано їм квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Крім того, даним рішенням суду виселено позивача ОСОБА_2, його дружину ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_5

Згідно ордеру НОМЕР_1, сім»ї ОСОБА_9, яка складається із двох осіб надано двохкімнатну квартиру, площею 26,66 кв.м. з усіма комунальними послугами у АДРЕСА_2, а сім»ї ОСОБА_2, яка складається із чотирьох осіб, виділено трикімнатну квартиру, площею 40,07 кв.м. з усіма комунальними послугами у тому ж будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 10), відтак, у квартирі АДРЕСА_1 залишилась лише ОСОБА_8

12.11.1993 року розпорядженням Львівської міської адміністрації №1329 від 12.11.1993 року ОСОБА_8 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 65,66) і на підставі цього рішення 30.11.1993 року підписано свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_2 (а.с. 14).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 29.11.1993 року вбачається, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 76).

На підставі заповіту від 23.1.1993 року спірну квартиру успадкувала племінниця ОСОБА_8 - ОСОБА_5, яка приватизувала вищевказану квартиру.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житлового фонду мають особи, які проживають в житлових приміщеннях, які приватизуються.

Згідно роз'яснень Державного комітету по житлово-комунальному господарству України від 28.12.1994 року право власності на приватизоване житло виникає з моменту підписання розпорядження про передачу майна у власність.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25.11.1994 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.12.1994 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання заповіту ОСОБА_8 відмовлено, та встановлено, що порушень при оформленні права власності на спірну квартиру за ОСОБА_8 не виявлено.

Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що рішення Львівської міської адміністрації від 12.11.1993 року про приватизацію ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1 є законним, підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_5 на квартиру і свідоцтва про право на спадщину від 10.06.1994 року відсутні, на час приватизації спірної квартири позивач не мав права користуватися спірною квартирою, не мав статусу члена сім»ї наймача чи тимчасово відсутньої особи, за якою зберігається право на житло, а тому прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарг висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді Ю.Р. Мікуш

Л.Б. Струс