Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до УМВС України в Закарпатській області, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, за касаційними скаргами Державної казначейської служби України та управління МВС України в Закарпатській області на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у 2012 році проти неї було порушено кримінальну справу за скоєння злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України. Посилаючись на те, що кримінальне провадження відносно неї було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в її діяннях складу кримінального правопорушення, просила суд стягнути з відповідача заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2015 року, позов задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, заподіяну їй внаслідок незаконного порушення відносно неї кримінальної справи та незаконного пред'явлення обвинувачення.

У касаційних скаргах Державна казначейська служба України та управління МВС України в Закарпатській області просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачці внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обмеження її прав на вільне пересування, завдана моральна шкода.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що у 2012 році відносно позивача було порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 366, ч.ч. 2, 3 ст. 191 КК України. В рамках розслідування кримінальної справи позивачці обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою старшого слідчого відділу Мукачівського міського УМВС України у Закарпатській області від 12 грудня 2013 року кримінальне провадження було закрито у частині вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч.ч. 2, 3 ст. 191 КК України.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закону) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно із ч. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; відмови в порушенні кримінальної справи або закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у пункті 2 частини першої цієї статті; закриття справи про адміністративне правопорушення.

За змістом ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Як установлено судами, вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року, ухваленим по вищезазначеній кримінальній справі, ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

Відповідно до змісту ст.ст. 11 та 33 ЦПК України суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно, без клопотання позивача замінювати первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Проте, вирішуючи спір та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, доводів апеляційних скарг належним чином не перевірив; не врахував, що позивачка була засуджена за ч. 1 ст. 191 КК України на підставі вироку, який набрав законної сили, отже закриття кримінального провадження відносно позивачки в частині пред'явленого обвинувачення не є підставою для відшкодування моральної шкоди на підставі Закону; залишив поза увагою, що в резолютивній частині оскаржуваного рішення місцевого суду не зазначено, з кого підлягає стягненню шкода на користь позивачки. Встановивши, що місцевий суд додатковим рішенням, яке не було предметом апеляційного розгляду, задовольнив позов до особи, яка не залучалась до участі у справі як співвідповідач (Державна казначейська служба України), апеляційний суд дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість цього рішення.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та управління МВС України в Закарпатській області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін