Справа № 755/7731/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем четвертої черги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди у користуванні нею квартирою за № АДРЕСА_1, яку вона успадкувала після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_3, шляхом надання їй вільного доступу до успадкованого майна та шляхом виселення із вказаної квартири ОСОБА_2 та членів її сім'ї; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Києві померла ОСОБА_3 24 лютого 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1, заповідала їй. Разом з тим, до цього часу вона не має можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, оскільки в реалізації цього права їй створює перешкоди відповідач, ОСОБА_2, що стверджується наступним. Оскільки ОСОБА_3 проживала одиноко, що підтверджується довідкою Центру комунального сервісу № 95 від 13 квітня 2016 року № 2955, то вона і її мати протягом тривалого часу надавали їй моральну і матеріальну допомогу. Раз або два рази на місяць а то і частіше вона приїздила з смт. Цвіткове до ОСОБА_3 , та допомагала вирішувати побутові питання, привозила продукти харчування, підтримувала морально. Кілька разів вона та її мати, ОСОБА_4, пропонували ОСОБА_3 переїхати проживати до них в смт. Цвіткове, але вона відмовлялась. Не за довго до смерті, а саме 16 серпня 2009 року, ОСОБА_3, стало зле, про що її ранком 17 серпня 2009 року повідомила знайома ОСОБА_3 по телефону. Ввечері 17 серпня 2009 року вони з матір'ю приїхали в м. Київ та знаходились там по 19 серпня 2009 року. 19 серпня 2009 року з'явилась подруга дитинства, ОСОБА_3, ОСОБА_2, та запропонувала, що буде постійно знаходитись біля неї та здійснювати догляд, та попросила її написати їй розписку, що вона відмовляється від опіки над ОСОБА_3 на її користь (хоч у встановленому законом порядку опіка не встановлювалась, оскільки для цього не було відповідних законних підстав). Того ж дня, щоб здійснювати за ОСОБА_3 догляд, ОСОБА_2 вселилась в квартиру. Під диктовку ОСОБА_2, вона написала розписку, та поїхала в смт. Цвіткове а наступного дня, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, ОСОБА_3 померла, про що ОСОБА_2 ні її ні матір не повідомила. Щоб отримати спадщину після ОСОБА_3, ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини де і дізналася про те, що ОСОБА_3 склала на її ім'я заповіт. Після чого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, подала заяву до Десятої Київської державної нотаріальної контори, якою довела до відома нотаріуса, що буде звертатися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та факту проживання однією сім'єю та звернулася до Дніпровського районного суду м, Києва із заявою про встановлення факту постійного проживання однією сім'єю із спадкодавцем. 04 листопада 2010 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було встановлено такий факт. Рішення суду нею не було оскаржене в апеляційному порядку та набрало законної сили. Разом з тим, оскільки ОСОБА_3 склала заповіт на її ім'я та вона прийняла спадщину, то отримати спадщину спадкоємцю четвертої черги за законом не є можливим. Тож, з метою усунути її від спадкування та отримати спадкове майно, ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду із позовом до неї, ОСОБА_1, третя особа Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним. Рішенням Дніпровського районного суду від 03 квітня 2013 року в справі № 2-156/2011, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2013 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено. ОСОБА_6 знову звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовною заявою до неї, ОСОБА_1, треті особи: Десята Вивсь ь;а державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання заповіту нікчемним. Рішенням Дніпровського районного суду від 27 січня 2014 року в справі № 755/17957/13, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Києва та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 жовтня 2014 року - у задоволенні вказаного позову відмовлено. Весь час, починаючи з 19 серпня 2009 року, відповідачка, ОСОБА_2, постійно користується квартирою по АДРЕСА_1 яка належала на праві приватної власності ОСОБА_3 та не надає доступу до вказаного житла, хоч має житло в АДРЕСА_2, у якому вона постійно проживала до вселення в квартиру, що належала ОСОБА_7, та в якій, у встановленому законом порядку, зареєстроване її місце проживання. На її пропозиції звільнити квартиру реагує бурхливо та вчиняє скандал. Правовстановлюючих документів на квартиру вона не має, оскільки вони залишались у спадкодавця в квартирі та подальша їх доля їй не відома. Для отримання свідоцтва про право на спадщину їй необхідно отримати дублікат свідоцтва про право власності на житло, що належало померлій ОСОБА_3 та отримати довідку-характеристику в Київському міському бюро технічної інвентаризації, що підтверджується запитами нотаріуса від 25 березня 2016 року № 1447/02-14 та № 1446/02-14. На виконання вказаних запитів, нею, з комунальним підприємством Київської міської ради Київське міське бюро технічної інвентаризації були укладені Договори - замовлення № 14635 (КВ-2016) на виготовлення довідки про наявність зареєстрованого права власності на об'єкт нерухомого майна та № 14634 (КВ-2016) про надання послуг, на проведення технічної інвентаризації і паспортизації об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1. Коли вона, разом із техніком БТІ, 14 квітня 2016 року, приїхала до квартири, щоб провести інвентаризацію, то відповідачка не відкрила двері, що унеможливило її проведення. Щоб потрапити до квартири, вона змушена була викликати поліцію. Працівники поліції, ознайомившись із наданими нею документами та рішеннями судів, пояснили, що вона має право заходити в квартиру і проживати там, та, що ОСОБА_2 проживати там права не має, але оскільки добровільно вона не хоче звільнити тиру, то з цього приводу вона повинна звернутися до суду із відповідним позовом. Таким чином, через незаконні дії відповідачки вона не маю можливості: отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житло, знаходиться в АДРЕСА_4, що належало померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3; вступити в володіння, користування та розпорядження вказаним спадковим майном.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, 07 червня 2016 року відповідачем ОСОБА_2 до Дніпровського районного суду м. Києва було подано зустрічну позовну заяву про усунення від права на спадкування та визнання спадкоємцем четвертої черги, яка ухвалою суду від 06 липня 2016 року була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд: усунути від права на спадкування ОСОБА_1 на майно померлої ОСОБА_3; визнати її спадкоємцем четвертої черги спадкоємців за законом на майно померлої ОСОБА_3

Заявлені зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно ст. 1224 ЦК України за рішенням суду ОСОБА_1 може бути усунута від права на спадкування, так як вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу, каліцтво був у безпорадному стані. Згідно рішення Дніпровського районного суду від 04 листопада 2010 року встановлено факт проживання її з ОСОБА_3 з січня 2004 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Факт встановлюється для набуття нею права на спадкування за законом в четверту чергу після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зустрічний позов не визнала. Пояснила суду, що ОСОБА_1 два-три рази на місяць приїздила до померлої ОСОБА_3 Також, мати ОСОБА_1 приїздила до ОСОБА_3 та бачила у неї ОСОБА_2 24 лютого 2009 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким спірна квартира мала б відійти після її смерті ОСОБА_1 Зазначила, що яким чином ОСОБА_1 було написано розписку про відмову від опіки над ОСОБА_3, їй не відомо, як і не відомо, чому ОСОБА_2 змусила написати таку розписку.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_9 в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала, зустрічні позовні вимоги просила задовольнити. Пояснила суду, що первісний позов не відповідає ні Цивільному процесуальному кодексу, ні Цивільному кодексу України. ОСОБА_2 є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3 Щодо чинення з її боку перешкод у доступі до спірної квартири зазначила, що працівники БТІ коли приїздили до квартири, можливо ОСОБА_2 не було вдома, поліція коли приїздила, то вони почали вибивати двері, а ОСОБА_2 є похилою людиною, тому і не відривала. Крім того, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не зверталася щодо надання доступу до квартири.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до статті 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

За час свого життя ОСОБА_3 24 лютого 2009 року склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належну їй на праві особистої власності квартиру номер АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 (а.с.10).

20 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернулася до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с.12).

Також, із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року до Десятої Київської держаної нотаріальної контори було подано заяву, в якій повідомила, що буде звертатись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та факту проживання однією сім'єю і зобов'язується повідомити нотаріуса про відкриття провадження за її позовом (а.с.16).

Так, дійсно ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, третя особа Головне управління юстиції в м. Києві про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2010 року було задоволено, встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 з січня 2004 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Факт встановлюється для набуття ОСОБА_2 права на спадкування за законом у четверту чергу після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 (а.с.17-18).

В подальшому, ОСОБА_2 зверталася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовами про визнання заповіту недійсним та визнання заповіту нікчемним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним було відмовлено (а.с.19-20). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2013 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року було залишено без змін (а.с.21-22).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Десята Київська нотаріальна контора, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповіту нікчемним було відмовлено (а.с.23-25). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2014 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року було залишено без змін (а.с.26-27). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2014 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2014 року залишено без змін (а.с.28).

Як вбачається із заявлених позивачем за первісним позовом позовних вимог, остання просить усунути їй перешкоди у користуванні спадковим майном шляхом надання їй вільного доступу до успадкованого майна та шляхом виселення із спірної квартири. При цьому, стороною позивача за первісним позовом, в обґрунтування заявлених вимог, зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не надає їй доступу до квартири.

Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з вимогами ст. 317, ч.3 ст.319. ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 11 ЦПК України, врегульовуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Як роз'яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.

З огляду на викладене вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримала право на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, при цьому право власності на спірну квартиру остання не набула, оскільки свідоцтва про право власності на спадщину вона не отримала, державна реєстрація права власності проведена не була, у зв'язку з чим обрання такого способу захисту, як заявлення вимог про усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом надання вільного доступу до квартири та виселення з квартири ОСОБА_2 та членів її сім'ї, є передчасним, враховуючи те, що лише власник набуває права вимогами усунення перешкод у здійсненні його права власності.

В той же час, стороною позивача безпосередньо не було надано будь-яких доказів в підтвердження чинення з боку ОСОБА_2 перешкод у доступі до спірної квартири, користуванні нею, будь-яких відомостей про звернення ОСОБА_1 з вимогою про надання доступу до квартири до ОСОБА_2 надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування та визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, то суд зазначає наступне.

Статтею 1224 Цивільного кодексу України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Так, чинним законодавством України передбачено усунення від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В той же час, спадкодавцем ОСОБА_3 на випадок своєї смерті було складено заповіт, при цьому усунення від права на спадкування за заповітом законодавцем не передбачено, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 вже скористалася своїм правом на подання відповідного позову про визнання заповіту недійсним.

Що стосується вимог про визнання ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_3, то відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу прав на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. В цьому випадку при відкритті спадщини слід довести, що особа проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як вбачається з рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2010 року судом вже було встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 з померлою ОСОБА_3 з січня 2004 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вказане рішення не скасовано та набрало законної сили, при цьому даний юридичний факт встановлено саме для набуття ОСОБА_2 права на спадкування за законом у четверту чергу, у зв'язку з чим встановлення даного факту і є підставою для подання ОСОБА_2 відповідної заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, на підставі якої нотаріусом буде вчинено нотаріальну дію щодо видачі або відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 як спадкоємиці четвертої черги.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем четвертої черги у суду відсутні.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном, та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем четвертої черги.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних підстав для відмови у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог, відшкодування судових витрат в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 331, 1217, 1220, 1223, 1224, 1264, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спадковим майном - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування, визнання спадкоємцем четвертої черги - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: