Справа №173/1229/14-ц
Провадження №2/173/9/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шевченко О.Ю. ,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Пушкарівської сільської ради,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що останні роки життя його батько, ОСОБА_4, страждав психічними розладами, втратою памяті, зору, сердцево-судинними захворюваннями, алкоголізмом. З 2009 року батько потребував сторонньої допомоги і не міг проживати один. Останній рік життя психічний стан батька значно погіршився, він марив, йому бачились люди, яких фактично не було поруч, ловив неіснуючих комах на стіні, не спав ночами, зловживав алкоголем, неодноразово погрожував покінчити життя самогубством, неодноразово відкривав газові конфорки з метою підірвати квартиру, був агресивним до своєї дружини, яка доглядала за ним. Батько відмовлявся від необхідного йому лікування, йому здавалося, що його переслідують, хочуть обікрасти та вбити. Позивач впевнений, що на момент складання заповіту, 28 серпня 2013 року, ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. 4 жовтня 2013 року ОСОБА_4 помер. На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд визнати заповіт від 28 серпня 2013 року, складений його батьком, ОСОБА_4, недійсним.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Суду пояснив, що в лютому 2013 року його батько почав більше хворіти та його дружина, ОСОБА_5 вже не могла за ним доглядати та зателефонувала йому, щоб він приїхав з Росії. Тому він приїхав разом з сімєю до батька та доглядав за ним, лікував його. Батько був неадекватним, він бачив різних комах, хотів підірвати будинок, тікав з дому. Через поведінку батька змушені були жити з ним окремо, а 29 вересня 2013 року він дізнався, що батько потрапив до реанімації. Відповідача взагалі він не знає.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що оскільки ОСОБА_4 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту є всі підстави для визнання його недійсним.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суду пояснила, що ОСОБА_4 був у шлюбі з її двоюрідною тіткою, тому вони спілкувалися, допомагали йому. ОСОБА_4 сам привіз їй заповіт та сказав, що не хоче складати заповіт на сина, оскільки він його вигнав з будинку. ОСОБА_4 був адекватним, ніяких проявів дивної поведінки нене було. Секретар сільської ради цікавилась, чи є він адекватним. Позивача вона взагалі не знає.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, секретар виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради ОСОБА_6 суду пояснила, що до неї звернувся ОСОБА_4, щоб скласти заповіт, пояснив, що він хоче скласти заповіт на племінницю. Ніяких підозр, що він був неадекватним не було. Він був стурбований тим, що лишився один. Вона знайома з ОСОБА_4 років 15, оскільки він часто звертався до сільської ради за довідками. За останній рік від двічі складав заповіт.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

4 жовтня 2013 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.3). За життя ОСОБА_4 склав заповіт, який 28 серпня 2013 року був посвідчений секретарем виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 27 (а.с.4). Цим заповітом ОСОБА_4 заповів все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що буде належати йому на день смерті і на, що він за законом матиме право ОСОБА_3.

Згідно зі ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином, тому має відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так згідно з ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Показаннями свідків та письмовими доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні підтверджується, що волевиявлення ОСОБА_4 на час складання заповіту, 28 серпня 2013 року, не відповідало його внутрішній волі з огляду на таке.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що була знайома з ОСОБА_4 з 2008 року. Вони вирішили жити разом. В 2009 році вони переїхали жити в с.Пушкарівка. Він був добрим, працьовитим, турботливим. В 2011 році вони зареєстрували шлюб та він склав на неї заповіт. Все було добре, а наприкінці 2012 року він почав себе погано почувати, скаржився, що дуже болить голова. Після різдвяних свят в 2013 році вони поїхали до лікаря-неврапатолога. Було проведено обстеження головного мозку. В нього почали трястися руки, він став погано ходити. Невропатолог направила його на стаціонарне лікування. Проте він відмовився від нього, не здавав аналізи. Його не можливо було лікувати, він відмовлявся пити пігулки, відмовлявся ставити крапельниці. В січні 2013 року він також почав втрачати зір. Він скаржився, що нічого не бачить. В нього почалася агресивна поведінка. Зверталися до лікаря ОСОБА_8 в амбулаторію та йому надали направлення на томографію. ОСОБА_4 боявся їхати на обстеження та втік від лікаря. Далі було ще гірше: він погано спав, всього лякався, не впускав її до дому. Вона почала боятися залишатися з ним в квартирі, траплялося, що він кидався її душити. Тому вирішила піти від нього, оскільки вже не могла з ним впоратись. В лютому 2013 року вона поїхала від нього та цього ж року шлюб між ними було розірвано. Їй відомо, що ОСОБА_4 спілкувався з ОСОБА_3 та її чоловіком, проте в гості не приходили, лише 1-2 рази приїжджав чоловік відповідача.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона є дружиною позивача. Вони переїхали до ОСОБА_4 приблизно в березні 2013 року, оскільки він хворів. ОСОБА_4 скаржився, що погано себе почуває, погано бачить. Він був неадекватним, навіть у власній квартирі погано орієнтувався. Він тікав з дому, відмовлявся від їжі, думав, що його хочуть отруїти. З ним було страшно, проте спочатку агресії він не проявляв, лише скаржився на ОСОБА_10 В нього був мінливий настрій, траплялося, що він не впізнавав їх, в тому числі сина. Вони прожили разом близько 6 місяців та вирішили поїхати, оскільки не могли більше жити разом. Він казав, що не хоче жити та просив, щоб його на клали в психіатричну лікарню. Поїхали від нього в серпні 2013 року, потім 29 вересня 2013 року дізналися, що він в реанімації.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що вона була сусідкою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на початку 2013 року він почав хворіти та по його поведінці було видно, що він неадекватний, іноді казав, щось таке, що не можливо було розібрати. ОСОБА_5 скаржилася на нього, сказала, що буде викликати сина ОСОБА_4 ,оскільки вже не могла з ним впоратись. Він погрожував, що відкриє газ. Їй також відомо, що її чоловік разом з ОСОБА_5 возили ОСОБА_4 на томографію, проте він звідти втік, казав, що його хочуть вбити. Він скаржився на головний біль, погано спав. Потім його десь не стало та син сказав, що він в реанімації. З відповідачем вона не знайома та не бачила її.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що знайома з ОСОБА_4 з 2009 року, коли він з ОСОБА_5 переїхали на Пушкарівку. Вона була в них вдома часто та ОСОБА_13 скаржилася, що ОСОБА_4 захворів. В лютому 2013 року до неї прийшов ОСОБА_4, він дуже погано виглядав, казав, що його хочуть отруїти. Потім він приходив вже після розірвання шлюбу із ОСОБА_5 та казав, що когось бачить, хоча поруч нікого не було, казав, що в нього хочуть забрати документи і втік. Він нічого не їв, оскільки вважав, що його хочуть отруїти. Казав, що ОСОБА_5 його «приворожила». Казав, що його син та невістка та їхні діти погані, що вони хочуть його вбити. Здорова людина такого не може казати. 29 вересня 2013 року дізналася, що ОСОБА_4 в реанімації. ОСОБА_3 знає, проте вдома у ОСОБА_4 її ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що він мешкає в с.Пушкарівка. До нього звернулася сусідка ОСОБА_5 з проханням відвести ОСОБА_4 в Дніпродзержинськ на обстеження. Відомо, що в 2013 році між ними почалися скандали. Вони приїхали до лікаря, проте він від нього вибіг та сказав, що лікар хоче його зарізати. Він був неадекватним. В останній раз бачив його приблизно в вересні 2013 року. Відповідача взагалі ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що вона мешкала з ОСОБА_4 в одному подвірї. Він жив з ОСОБА_5, проте через деякий час відносини між ним погіршилися. Він став до неї агресивним, траплялися випадки, що він її вдаряв. Вона боялася з ним залишатися, оскільки він хватався за ніж. Одного разу він закрив її в кімнаті та вона телефонувала їй, щоб та відчинила її. Він казав, що ОСОБА_5 його травить, тому йому так погано. В нього були провали в памяті, він не хотів лікуватися. Бувало, що він уходив з дому та його шукали. ОСОБА_5 ховалася в неї та він за нею приходив. Одного разу лишилася з ним, поки ОСОБА_5 пішла в аптеку, так він ловив якихось комах, було дуже страшно з ним. Потім приїхав син ОСОБА_4, а ОСОБА_5 поїхала до себе до дому. Його почали доглядати син та його дружина. Бачила його приблизно за місяць до смерті та він казав, що всі проти нього. Відповідача не знає та ніколи її не бачила. Після того як від нього поїхав син, він жив сам до самої смерті.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що він є батьком відповідача та був знайомий з ОСОБА_4 та він казав, що боїться сина, оскільки той хоче його отруїти. Він також скаржився на зір, оскільки ОСОБА_5 йому підсипала отруту в чай. Через це вони і розвелися. ОСОБА_4 казав, що хоче лишити квартиру ОСОБА_3, оскільки вона за ним доглядала, а син був в Росії. Він розповідав, що його хотіли відвезти до психічної лікарні, а він звідти втік.

Свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 кожний окремо суду показали, що ОСОБА_4 скаржився на сина та ОСОБА_5 Свідок ОСОБА_18 суду показала, що в серпні 2013 року ОСОБА_4 приїхав до неї та казав, що він боїться сина, оскільки той хоче його отруїти та збити машиною. Свідок ОСОБА_19 суду показав, що ОСОБА_4 також скаржився на сина та колишню дружину, казав, що вона не давала йому їсти.

Оцінюючи показання свідків в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вони не суперечать один одному. Свідки, як зі сторони позивача так зі сторони відповідача, підтвердили, що останні місяці перед смертю ОСОБА_4 скаржився на свою дружину та сина, вважав, що його хочуть отруїти, всього боявся, вважав, що його хочуть вбити. Те, що одні свідки вважали таку поведінку ОСОБА_4 неадекватною, а інші навпаки, свідчить лише про особисте сприйняття такої поведінки свідками. При цьому суд звертає увагу на те, що про неадекватну поведінку ОСОБА_1 свідчили особи, які проводили з ним більше час: колишня дружина ОСОБА_5, його невістка ОСОБА_9, сусіди, які жили поруч, ОСОБА_11, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 Інші свідки бачилися з ОСОБА_4 епізодично та його поведінка не викликала в них сумнівів в його адекватності. У звязку з чим суд приймає до уваги показання свідків про те, що ОСОБА_4 поводив себе неадекватно та агресивно, оскільки вони підтверджуються конкретними випадками, про які повідомляли свідки, а показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не спростовують показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, оскільки вони особисто не були свідками такої поведінки ОСОБА_4 Підстав вважати показання свідків неправдивими в суду не має.

Також показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_14 підтверджуються довідкою лікаря-рентгенолога від 30 січня 2013 року про те, що обстеження ОСОБА_4 не було проведено через неадекватну поведінку хворого (а.с.27).

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що він працює завідувачем амбулаторної лікарні в с. Пушкарівка. Він декілька раз приїжджав за викликом до ОСОБА_4 Він скаржився на головний біль, були в нього загальмовані реакції, на питання відповідав не завжди та невпопад, погано орієнтувався у просторі, його не впізнавав як лікаря. Він відмовлявся від обстеження. Родичі скаржилися на його агресивну поведінку, галюцинації проте при ньому таких проявів не було. До лікаря психіатра не направляв проте пропонував пройти обстеження стаціонарно.

Допитана як свідок в судовому засіданні лікар - невропатолог ОСОБА_20 суду показала, що до неї на консультацію звертався ОСОБА_4 зі скаргами на головний біль, запаморочення, шум у вухах. Йому було рекомендовано пройти обстеження, 26 лютого 2013 року було виписане направлення до обласної лікарні. Після того ОСОБА_4 не звертався. До неї ОСОБА_4 звертався з неврологічною симптоматикою.

Такі показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_20 узгоджуються з записами в медичній картці ОСОБА_4 , оригінал якої було досліджено в судовому засіданні.

Таким чином показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_20 підтверджується, що до лікаря психіатра ОСОБА_4 не направляли. Це також підтвердив свідок ОСОБА_21 лікар-психіатр, який показав, що такий хворий як ОСОБА_4 до нього не звертався, будь-якого лікування він йому не призначав. Проте та обставина, що ОСОБА_4 за життя не звертався до лікаря-психіатра не виключає наявність у нього психічних розладів (захворювань) на момент складання заповіту.

Висновком судово-психіатричного експерта № 89 встановлено, що ОСОБА_4 на час складання заповіту 29 серпня 2013 року страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу з мнестичним зниженням та галюцинаторно-параноїдним синдромом (F06.8); на час складання заповіту 28 серпня 2013 року ОСОБА_4 за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с.224-230). Такі висновки зроблено експертом на підставі дослідженої медичної документації ОСОБА_4 та показань свідків, які були допитані судом.

У відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" при перевірці й оцінці експертного висновку судом з'ясовано, що при призначенні та проведенні експертизи було додержано вимоги законодавства; обставин, які виключали б участь експерта у справі не встановлено; перевірено компетентність експертів, які мають вищу медичну освіту за спеціальністю «судово-психіатрична експертиза» та відповідний страж роботи; висновок надано у межах повноважень експерта; відповіді на поставлені перед експертом питання надано в повному обсязі та вони відповідають встановленим фактичним даним; дослідницька частина узгоджується з підсумковим висновком експерта; висновок є обґрунтованим, оскільки експертами прийнято до уваги показання свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, досліджено медичну документацію; висновок експерта узгоджується з іншими матеріалами справи.

Зазначений висновок експерта не суперечить показанням свідків, які були допитані судом та документам, які були досліджені в судовому засіданні: КГ- головного мозку (а.с.5), епікриз з історії хвороби ОСОБА_4 (а.с.9), повідомленням КЗ «В/верхньодніпровський ЦПМСД» від 28 липня 2014 року про діагноз хворого ОСОБА_4 та причину його смерті (а.с.65), повідомленням головного лікаря КЗ «Верхньодніпровської ЦРЛ» від 11 вересня 2014 року про лікування хворого ОСОБА_4 (а.с.66).

На підставі вищевикладеного, оцінивши докази кожний окремо та в їх сукупності, суд приходить до висновку, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 28 серпня 2013 року його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі через психічне захворювання та він за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

При цьому суд не приймає показання свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 як доказ адекватності поведінки ОСОБА_4 та відповідності його волевиявлення його внутрішній волі на час складання заповіту з огляду на таке.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що він був знайомий з ОСОБА_4 дуже давно. ОСОБА_4 скаржився на колишню дружину та сина, оскільки вони хотіли його отруїти, він був адекватним. Також ОСОБА_4 розповідав, що його хотіли відправити до психічної лікарні, проте він звідти втік.

Отже такі показання свідка ОСОБА_16 не суперечать показанням інших свідків, проте свідчать лише про те, що сам свідок сприймав таку поведінку ОСОБА_4 як нормальну. Окрім того суд звертає увагу, що одну й ту саму ситуацію ОСОБА_1 та свідки ОСОБА_5, ОСОБА_14 сприймали по різному, зокрема зі слів свідка ОСОБА_16, ОСОБА_4 вважав, що його хотіли відвести до психічної лікарні і він втік, а свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_14 свідчили, що вони відвозили його на обстеження і він звідти втік. Це також підтверджується письмовими доказами (а.с.27).

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що вона спілкувалася з ОСОБА_4 та вважала його адекватним, він скаржився на сина та його сімю. Так само свідок ОСОБА_18 не помічала будь-якої неадекватної поведінки у ОСОБА_4, скаржився на сина.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що був знайомий з ОСОБА_4 та він сам захотів залишити квартиру ОСОБА_3, оскільки вона раніше допомагала йому. Він його привіз до Пушкарівської сільської ради та секретар сільської ради запитала чи зможуть вони доглянути ОСОБА_4 ОСОБА_4 сам віддав їм заповіт. Вони відвозили його до реанімації.

Показання цих свідків є неконкретними та є лише їхньою особистою оцінкою адекватності ОСОБА_4 без зазначення конкретних випадків та стосуються лише мотивів того, чому ОСОБА_4 склав заповіт на ОСОБА_3, оскільки, з їх слів, до одруження на ОСОБА_5, ОСОБА_3 та її чоловік доглядали ОСОБА_4 та його колишню дружину.

Отже, показаннями свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не спростовують висновки суду про те, що волевиявлення ОСОБА_1 на час складання заповіту 28 серпня 2013 року не відповідало його внутрішній волі через його психічну хворобу.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На підставі встановлених судом обставин та перевірки їх доказами, суд приходить до висновку, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 на момент складання заповіту 28 серпня 2013 року не відповідало його волі через його психічний стан, а тому є підстави для визнання цього заповіту недійсним. У звязку з чим суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, а тому позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 250 грн. (а.с.1) та понесено витрати на залучення експерта в сумі 3180 грн. 74 коп. (а.с.203), суд приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору, яка підлягала сплаті позивачем відповідно до ставок, визначених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» станом на час звернення до суду, тобто в сумі 243 грн. 60 коп. А переплачена сума судового збору в розмірі 6 грн. 40 коп. може бути повернута позивачу за його заявою.

Керуючись ст.ст. 203, 1257 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10,11,60,88,212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений 28 серпня 2013 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений секретарем виконавчого комітету Пушкарівської сільської ради ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 27.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4) понесені ним судові витрати в сумі 3424 грн. 34 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які приймали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко