Номер провадження: 22-ц/785/5820/16
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Гамарц Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 Уточнивши позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просив на підставі ст.233 ЦК України визнати недійсним договір про організацію взаємовідносин, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_3 від 28.08.2009 р., і стягнути з відповідача усі понесені судові витрати.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що оспорюваний договір він підписав під впливом тяжких для нього обставин, в яких він знаходився під час укладення договору, та в які його під психологічним тиском поставила відповідач, вимагаючи від нього сплатити їй 30000 грн. В іншому випадку відповідач не погодилась би дати згоду на розірвання шлюбу, на проживання доньки біля нього, і не погодилась би виселитись з житла його матері, створюючи нестерпні умови життя йому, матері та доньці. На виконання умов договору відповідачу були сплачені кошти у сумі 11500 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали вказане обґрунтування.

Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на те, що оспорений договір насправді є угодою про поділ спільного майна подружжя, оскільки за кошти відчуженої у м. Єнакієве Донецької області квартири ними було розпочато будівництво двохповерхового житлового будинку в АДРЕСА_1; визначена у договорі сума 30 000 грн. є часткою відповідача у спільній сумісній власності подружжя; що жодного психологічного тиску на позивача не вчинялось; що доньці на момент розлучення було 16 років і вона сама визначала з ким їй жити, а житлові умови позивача були кращими, оскільки він з матір'ю мешкав у двохповерховому будинку, тоді як відповідач мешкала в одній кімнаті гуртожитку з батьком-інвалідом; умов про виселення відповідача з будинку у гуртожиток в договорі немає, натомість саме позивач був зобов'язаний зняти свою матір з реєстрації у кімнаті гуртожитку, де проживала відповідач. Відповідач та її представник також вказували, що договір позивачем належно виконувався тривалий час з 2009р. по 2013 р., і позивачем пропущено строк позовної давності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 06 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу підтримали в апеляційному суді позивач та його представник.

Проти апеляційної скарги заперечували відповідач та її представник.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

За правилами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду за одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того,що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, що укладений договір виражає волю обох сторін, був підписаний сторонами, тривалий час належно виконувався, та жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про вчинення позивачем правочину під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, суду не надано.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

У відповідності зі ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 64, 69 ч.2 СК України передбачено право дружини та чоловіка укладати між собою договори, у тому числі домовлятись про порядок поділу спільного майна подружжя.

За змістом ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 29.08.1992р., від якого у них народилася донька, 01.08.1993р.н. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.08.2009 р. шлюб між сторонами було розірвано, а неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на виховання батькові ОСОБА_2 (а. с. 5).

В цей же день, тобто 28.08.2009 р. за участі юриста ОСОБА_8 між сторонами, а саме між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у письмовій формі був укладений і підписаний договір про організацію їх взаємовідносин. За умовами договору (п.п. 1.1,2.1) сторони договору, виходячи із взаємних інтересів та взаєморозуміння, попередньо ознайомившись зі змістом даного договору, перебуваючи у здоровому глузді та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовились про те, що з моменту укладення договору ОСОБА_2 зобов'язується виплатити ОСОБА_3 грошові кошти у загальному розмірі 30000 грн. у розстрочку, щомісячно, готівкою під розписку, з мінімальною щомісячною сплатою 500 грн.; і до 01.08.2011 р. виконати зобов'язання щодо зняття з реєстрації своєї матері ОСОБА_3 з адреси : АДРЕСА_2; та не менше, ніж до 01.08.2011р. виконати умови даного договору про виплату грошей ОСОБА_3 у повному обсязі. Відповідач в свою чергу, з моменту укладення даного договору зобов'язалася при щомісячній виплаті грошей ОСОБА_2 в обов'язковому порядку підтверджувати отримання нею грошей відповідною розпискою про їх отримання. Умови та варіанти передачі грошей були обумовлені сторонами у п. 2.2.1 договору. Крім цього, з моменту виконання ОСОБА_2 у повному обсязі взятих на себе зобов'язань по договору відповідач зобов'язалася не мати ніяких матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_2, підтвердивши це відповідною розпискою (п.2.2.2.). В процесі виконання намічених спільних цілей, обидві сторони домовились прагнути будувати свої взаємовідносини на основі рівності партнерства і добросовісного виконання взятих на себе зобов'язань (а. с. 6-7). При цьому у договорі зазначено, що пані ОСОБА_3 зареєстрована і фактично проживає в АДРЕСА_2. Натомість пан ОСОБА_2 вказав, що місцем його реєстрації і місцем фактичного проживання є АДРЕСА_3. (а.с.7)

Сторони визнали, що зобов'язання за вказаним договором тривалий час виконувались, за ствердженням відповідача до квітня 2013 року. Позивач на виконання умов договору сплатив відповідачу кошти у сумі 11500 грн. (а.с.3,35)

За ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.23) тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. …Особа, яка оскаржує правочин - має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах…»

Доводи відповідача про те, що оспорений договір, який було укладено в день ухвалення рішення про розірвання шлюбу, насправді вирішував майнові питання подружжя, шлюб якого розпався, позивач жодним чином не спростував. Договір за своїм змістом не містить умов, які б свідчили про дефект волі однієї зі сторін договору.Укладаючи договір сторони наголошували на добровільності волевиявлення та на взаєморозумінні ситуації, що склалася. За встановлених обставин неможливо вважати, щоволевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі, та що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Доказів того, що позивач або члени його родини тяжко хворіли на час укладення договору, що у них була загроза втратити житло чи були інші вкрай тяжкі обставини матеріали справи не містять, і на такі обставини немає посилання позивача як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі. Вбачається, що оспорений договір укладався за участі юридично обізнаної особи. А між тим питання щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла 16 років, врегульовано ст.160 СК України, і залежало виключно від волі дитини, та з'ясувати це питання у позивача не було жодних перешкод. За змістом договору відповідач на момент укладення договору була не лише зареєстрована в кімнаті у гуртожитку, але й уже в ньому фактично проживала. Ця обставина позивачем також не спростована. Питання щодо виселення відповідача із будинку матері позивача не було предметом оспореного договору, та у разі необхідності могло бути вирішено у встановленому законом порядку. Про нестерпність умов проживання відповідача з членами родини позивача не йдеться і у мотивувальній частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28.08.2009 р., яким шлюб між сторонами було розірвано. Натомість у мотивувальній частині рішення зазначено, що на момент розгляду справи сторони однією сім'єю не проживають і спільного господарства не ведуть. За ст.60 ч.4 ЦПК України суду заборонено ґрунтуватися на припущеннях. А відтак, доводи позивача в апеляційній скарзі щодо неврахування судом першої інстанції факту підписання договору під впливом тяжких обставин є необґрунтованими та недоведеними. З огляду на те, що допитаний свідок ОСОБА_3 є матір'ю позивача та є особою зацікавленою в результатах розгляду справи суд, враховуючи усі наявні у справі докази, правильно не взяв її свідчення до уваги.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 до уваги братися не можуть, оскільки в зазначеній справі були достеменно встановлені негативні фактори, які вплинули на волевиявлення сторони договору. Так, у справі, яка переглядалася, було встановлено, що позивач, від імені якої укладено договір дарування на підставі виданої нею довіреності відповідачу на право розпорядження єдиним її житлом, була людиною похилого віку та інвалідом першої групи, потребувала за станом здоров'я стороннього догляду; її дочка мала тяжку хворобу й перебувала тривалий час на лікуванні у лікарні. А тому колегія суддів вважає, що насправді висловлена Верховним Судом України правова позиція спростовує доводи позивача наведені в апеляційній скарзі.

За таких обставин, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального права та без таких порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова