АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц/790/5621/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин Доповідач Міненкова Н.О.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Міненкової Н.О.
суддів: Кругової С.С.
Пономаренко Ю.А.
за участю секретаря: Лашакова Д.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою квартирно експлуатаційного відділу м. Харкова на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року по справі за позовом квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 3-я особа: Міністерство оборони України про виселення без надання іншого житлового приміщення, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова, 3-я особа: Міністерство оборони України про визнання права користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року представник квартирно - експлуатаційного відділу м. Харкова (надалі КЕВ м. Харкова) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення з службового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
Уточнивши позовні вимоги 22.02.2016 року (а.с. 66-70) КЕВ м. Харкова просить виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 із службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування своїх позовних вимог КЕВ м. Харкова вказує, що за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться службова квартира, яка обліковується у КЕВ м. Харкова на підставі рішення Київського виконкому Київської районного ради народних депутатів трудящих м. Харкова від 08.12.1992 року. Під час роботи в установах Міністерства оборони України ОСОБА_3 отримав ордер на поселення разом з сім`єю в дану службову квартиру 24.12.1992 року. ОСОБА_3 працював з 02.01.1992 року в військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, 04.05.2000 року його було переведено на посаду ремонтника КЕЧ Харківського району та 03.09.2001 року він був звільнений за власним бажанням з займаної посади. Оскільки ОСОБА_3 працював у структуру Міністерства оборони 9 років 9 місяців 1 день, то він та члени його сім`ї втратили право користування зазначеним службовим приміщенням з ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер в 2013 році і КЕВ м. Харкова просить виселити членів його сім`ї з службового приміщення без надання іншого житла.
В судовому засіданні представник КЕВ м. Харкова позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_4 та їх представник з позовними вимогами КЕВ м. Харкова не погодились, звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . (а.с. 106-108).
В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказують, що вони сім`єю зі складом: чоловік ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 заселилися в квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 828 від 24.12.1992 року. Вони правомірно вселилися на підставі вимог ст.ст. 64,65 ЖК України, зареєструвалися в цій квартирі та проживають до теперішнього часу, сплачуючи за комунальні послуги. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а вони залишились проживати в цій квартирі і до них протягом всього часу ніяких претензій з боку КЕВ м. Харкова не було. Враховуючи, що вони є членами сім`ї наймача, які були вселені на законних підставах в дане приміщення, без будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням, мають право на користування цим житловим приміщенням.
Також, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали до суду заяву про застосування строку позовної давності на підставі вимог ст. ст. 257, 267 ЦК України до вимог КЕВ м. Харкова про виселення. (а.с. 71-73).
В судовому засіданні представник ОСОБА_4 зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Представник КЕВ м. Харкова та Міністерства оборони України проти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заперечували, вказуючи про їх необґрунтованість та безпідставність. Представник Міністерства оборони України підтримав позовну заяву КЕВ м. Харкова, просив її задовольнити.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року в задоволенні позову квартирно експлуатаційного відділу м. Харкова відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції квартирно експлуатаційний відділ м. Харкова в особі свого представника Волкова Івана Миколайовича звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить, скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги КЕВ, в задоволенні зустрічного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.
Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенні, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що за адресою, АДРЕСА_2 знаходиться службова квартира, яка обліковується у КЕВ м. Харків на підставі рішення Київського виконкому Київської районної ради народних депутатів трудящих м. Харкова №453-33 від 08.12.1992 року. (а.с. 6).
Балансоутримувачем даного будинку по АДРЕСА_3 є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України.
Судом також встановлено та підтверджується належними доказами по справі, що ОСОБА_3 заселився в службову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ордеру № 828 від 24.12.1992 року, виданого КЕЧ Харківського району, правонаступником якого є КЕВ м. Харків.
Згідно цього документу (а.с. 5, 109) ОСОБА_3 був виданий службовий ордер на право зайняття ізольованої однокімнатної квартири жилою площею 17,2 кв.м. АДРЕСА_1 зі складом сім`ї: дружина ОСОБА_1 , 1968 р.н. та син ОСОБА_2 ,1988 р.н. відповідачі по справі.
У члена сім`ї наймача, включеного до ордера на заселення жилого приміщення, право користування останнім виникає у зв`язку із включенням до ордера.
Згідно матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселилися в квартиру жилою площею 17,2 кв.м. АДРЕСА_1 в 1992 році та були зареєстровані за цією адресою: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 13.04.1993 року, ОСОБА_2 з 03.11.2005 року. (а.с. 10).
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 112) та був знятий з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1 25.01.2014 року, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 значаться зареєстрованими в спірному приміщення станом на теперішній час. (а.с. 21-23).
Сторонами також не заперечується, що загальний стаж роботи ОСОБА_3 у структурах Міністерства оборони України складає 9 років 9 місяців 1 доба і необхідних 10 років останній у структурах Міністерства оборони не пропрацював.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог КЕВ суд виходив з того, що право пред`явлення позову про виселення із службового приміщення виникло у позивача з моменту звільнення ОСОБА_3 , тобто з 03.09.2001 року та тривало до 03.09.2004 року. Позовна заява про виселення подана до суду 12.06.2015 року, а тому суд застосовував правила про позовну давність.
Задовольняючи зустрічний позов суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вселилися в 1992 році в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набули рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, при вселенні між ними не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням, проживають в даному приміщенні протягом тривалого часу з 1992 року по 2016 рік, в тому числі і після смерті ОСОБА_3 , сплачують комунальні послуги, а КЕВ м. Харкова отримує від них ці послуги на виконання договору найму.
Суд зазначив, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи станом на теперішній час, що підтверджується довідкою МСЕК від 09.11.2015 року, а ОСОБА_3 також був інвалідом 2 групи на момент смерті в 2014 році.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.
З матеріалів справи вбачається що, відповідач за первісним позовом просив застосувати строки позовної давності (а.с.71-73).Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові дана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-1138цс15 яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для судів.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог із застосуванням строків позовної давності.

Ці висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією ВСУ. Верховний Суд України 27 січня 2016 року (справа № 6-2913цс15) дійшов до висновку про те, що ЖК не містить окремих положень про строки позовної давності, однак, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму житлового приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. При розгляді житлових спорів про виселення з службового приміщення застосовується загальний строк позовної давності в 3 роки.
Обґрунтовано також суд прийшов до висновку про визнання права власності на спірну квартиру, постановив рішення яке відпадає вимогам статей 213,214 ЦПК України, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу квартирно експлуатаційного відділу м. Харкова відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Н.О. Міненкова
Судді - С.С. Кругова
Ю.А. Пономаренко