Справа № 350/1778/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1628/2016
Головуючий у 1 інстанції Бейко А.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Лугівської сільської ради про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Рожнятівського районного суду від 16 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним заповіту, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсними та скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після смерті їхнього з відповідачем батька ОСОБА_4 Відповідно йому належить частина будинку, який знаходиться по вул. Перемоги, 32 в с. Луги Рожнятівського району. 15 грудня 1999 року їхня мама склала заповітне розпорядження, згідно з яким цілий будинок заповіла ОСОБА_3 Після смерті мами відповідачка звернулась до виконкому Лугівської сільської ради щодо оформлення права власності на спадкове майно. 10 серпня 2004 року виконкомом Лугівської сільської ради прийнято рішення, яким дозволено останній оформити право власності на весь житловий будинок. На підставі вказаного рішення ради ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно та здійснено його реєстрацію. Посилаючись на вказані обставини просив задовольнити позов.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 21 квітня 2016 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено Лугівську сільську раду.

У звязку із клопотанням позивача ухвалою Рожнятівського районного суду від 16 червня 2016 року позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння залишено без розгляду.

Рішенням Рожятівського районного суду від 16 червня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано: рішення виконкому Лугівської сільської ради №32 від 10 серпня 2004 року про оформлення права власності на житловий будинок по вул. Перемоги, 32 в с. Луги Рожнятівського району за ОСОБА_3; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Лугівською сільською радою 27 грудня 2004 року на імя ОСОБА_3; реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на це домоволодіння, проведене Івано-Франківським ОБТІ 27 грудня 2004 року, витяг №6046829, реєстраційний №9350310, запис №40 в книзі 1.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували, що права позивача порушені у звязку із прийняттям оскаржуваного рішення Лугівської сільської ради, а також видачею свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння та його реєстрацією. Відповідно, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов ОСОБА_2

Не дано належної оцінки і поясненням свідка ОСОБА_5 (голови сільської ради з 1998 до 2015 року) щодо прийняття оскаржуваного рішення виконавчим комітетом у межах своїх повноважень, передбачених п.10 ч.6 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції на час спірних правовідносин). Саме згідно цієї норми до відання виконавчих органів сільських рад входили повноваження по обліку та реєстрації відповідно до Закону обєктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Також місцевим судом не взято до уваги, що позивачем пропущено загальну позовну давність. Апелянт вказує, що про оформлення за нею права власності на спірний будинок ОСОБА_2 дізнався в 2009 році, отримавши відповідь ОБТІ на запит його адвоката ОСОБА_6 Цього факту не заперечував і сам позивач. Однак, за захистом цивільних прав він звернувся лише в грудні 2015 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. На думку апелянта, оскільки позивачем не подано доказів поважності причин пропуску цього строку, а її представником заявлено про застосування строку, суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог саме з підстав спливу позовної давності.

Натомість судом порушено норми процесуального права щодо вирішення цього питання. Оскільки під час промови в судових дебатах його адвокат заявив про відмову у задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності, суд повинен був відновити зясування обставин справи та перевірити цю обставину.

З цих підстав просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 та його представник доводи скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Лугівської сільської ради в засідання апеляційного суду не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи в його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи рішення про оформлення за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Луги по вул. Перемоги, 32 виконком Лугівської сільської ради вийшов за межі своїх повноважень. А відтак, позовні вимоги підлягають до задоволення.

Однак, погодитися з таким висновком колегія суддів не може, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального закону, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно положень ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на судовий захист своїх прав лише в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа саме в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи 10 серпня 2004 року виконкомом Лугівської сільської ради прийнято рішення №32 «Про оформлення права власності за окремими громадянами», відповідно до якого вирішено оформити за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок по вул. Перемоги, 32 в с. Луги. Також зобовязано Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації видати свідоцтво про право власності згідно даного рішення (а.с.10).

27 грудня 2004 року на підставі вказаного рішення відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно домоволодіння за адресою: вул. Перемоги (Першотравнева), 32, с. Луги, Рожнятівський район. Цього ж дня Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації здійснено реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_3 (а.с.15,16).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що він прийняв спадщину після смерті 23 листопада 1984 року батька ОСОБА_4 шляхом вступу у фактичне володіння та управління нею. А відтак, йому належить частина спірного домоволодіння. В той же час, Лугівською сільською радою прийнято рішення про оформлення права власності на весь будинок за сестрою ОСОБА_3 На підставі цього рішення останній видано свідоцтво про право власності на спірний будинок та здійснено його реєстрацію.

Як розяснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Разом з тим, позивачем не доведено фактів виникнення права на спадкування, а відповідно права власності на частину спірного домоволодіння.

Так, як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням ОСОБА_2 ухвалою Рожнятівського районного суду від 16 червня 2016 року залишено без розгляду його позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту та визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння (а.с.95-96,98-100).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення будь-яких його прав внаслідок прийняття виконавчим комітетом Лугівської сільської ради оскаржуваного рішення від №32 від 10 серпня 2004 року, оформлення на його підставі права власності за ОСОБА_3 на спірне домоволодіння, видачі та реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно, тому в задоволенні позову слід відмовити.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта та його представника щодо пропуску позивачем загальної позовної давності, а відповідно відмову у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

В силу ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відтак, зясувавши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції всупереч статей 212, 214 ЦПК України не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до

скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 16 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Лугівської сільської ради про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_7