РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

08 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок,-

ВСТАНОВИВ:

28.09.2016 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частках - по ? частки за кожним. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 29.08.1998 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, який 09.10.2008 року був розірваний Московським ВРАЦС ХМУЮ. Спільних дітей у сторін від шлюбу не має. У період спільного життя, сторонами за кошти родини було придбано житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 19.05.2004 року. Вказаний будинок був придбаний за спільні кошти сторін, але був оформлений на відповідача, оскільки він займався всіма справами. Позивач постійно мешкає у вказаному будинку. З відповідачем позивач не спілкується, за власні кошти проводить ремонт будинку, постійно піклується про його утримання, сплачує всі комунальні послуги. 15.03.2016 року позивач була знята з реєстрації за адресою своєї матері, оскільки комунальні платежі нараховувались на позивача також, а вона там не проживає, що призводило до витратної частини. Зареєструватися за новою адресою у придбаному у шлюбі будинку позивач не має можливості, оскільки право власності зареєстровано за відповідачем. У зв'язку з чим позивач змушена звернутися до суду.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_3 не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у свою відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, та ухвалити заочне рішення по справі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ст.169 п. 4 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

29.08.1998 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано 09.10.2008 року. Спільних дітей від шлюбу сторони не мають.

В судовому засіданні встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.05.2004 року, посвідченого ПН ХМНО Бєсєдою О.Д., зареєстр. в реєстрі за №1590.

Вказаний будинок було оформлено та зареєстровано за відповідачем.

Позивач була зареєстрована з 08.05.1996 року за адресою: АДРЕСА_1, але 15.03.2016 року була знята з реєстрації за даною адресою.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Згідно ст. 61 СК України, об` єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. (частина друга статті 372 ЦК України, ст. 70, 71 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Але, доказів, що вказаний житловий будинок був придбаний за особисті кошти відповідача, до суду не надано.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

За таких обставин, заявлені позовні вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд з відповідача на користь позивача стягує документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.10,11,57-64, 209, 212,214,215, 216 ЦПК України, ст..ст.3, 61, 60, 63, 65, 69-70, 71 СК України, ст. 368 ЦК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частках - по ? частки за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2, ІН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІН НОМЕР_2, судові витрати в розмірі 954 (дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривень 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення було винесено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий -