Провадження № 2/311/508/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області

в складі: головуючого судді: Сидоренко Ю.В.

при секретарі: Осінцевій Л.А.,

позивача ОСОБА_1

представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду міста Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області, третя особа: директор Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області ОСОБА_4, про зміну причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

28.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради», про зміну причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що з 03.07.2009 року він працював завідувачем господарством та за сумісництвом електриком 4 розряду на 0,5 ставки у Комунальному закладі «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради. Наказом № 16-д від 16.07.2010 року він був звільнений за ст.38 КЗпП України, за власним бажанням з сумісної посади електрика і залишився завідувачем господарством у Комунальному закладі «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова». У червні 2014 року у даному комунальному закладі на посаду директора було призначено ОСОБА_4 З моменту призначення на посаду директора, ОСОБА_4М, неодноразово здійснював на нього моральний тиск щодо подання ним заяви про звільнення за власним бажанням. Крім того, ним постійно порушувалися норми ст.31 КЗпП України, а саме: постійно видавалися розпорядження на виконання робіт, які не відносяться до його трудових обов'язків згідно посадової інструкції. Директор ОСОБА_4 неодноразово дозволяв собі по відношенню не тільки до нього, а й до інших працівників, хамство, образливі вислови, ставлення до більшості працівників Комунального закладу «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» як до робітників нижчого класу, організовував психологічний тиск з боку інших керівних працівників закладу. У зв'язку з постійною психологічною напругою у нього значно погіршився стан здоров'я, як фізичний, так і моральний. Та 08.12.2015 року, не витримавши знущань, він був змушений подати заяву про звільнення за власним бажанням, проти якої ОСОБА_4 не заперечував. З 08.12.2015 року по 29.12.2015 року, відпрацьовуючи встановлений ст.38 КЗпП України двотижневий термін, у нього в цей період загострилася хвороба, у зв'язку з чим з 14.12.2015 року по 20.12.2015 року він перебував на лікарняному у хірургічному відділенні Василівської ЦРЛ. Після хвороби, з 21.12.2015 року по 29.12.2015 року він вийшов на роботу і відпрацьовував необхідний термін. Після 29.12.2015 року від нього ніхто не вимагав відпрацювання кількості днів, і обіцяно було звільнити за власним бажанням. Але у належний термін такого наказу про звільнення, трудової книжки та розрахунку він не отримав. Звільнення навмисно затягувалося та кожен день йому вигадували нові види робіт, які він повинен був виконувати. Коли він звернувся за поясненнями до директора, ОСОБА_4 було повідомлено, що відносно його звільнення працює спеціальна комісія, після прийняття рішення якою, йому зателефонують і повідомлять, коли з'явитися для отримання документів та розрахунку. Тобто дали зрозуміти, що він фактично звільнений і на роботу може не з'являтися, повинен лише чекати документів та розрахунку. Майже два місяці не було дзвінків та повідомлень. Так як, він не мав на руках трудової книжки, то не міг ніде працевлапггуватися. Вимушений був весь час проживати у борг та кредит. 26.02.2016 року в телефонному режимі він знову звернувся до директора Комунального закладу «Садиба Попова» із запитом про отримання копії наказу про звільнення, трудової книжки та повного розрахунку та лише 01.03.2016 року йому надали ці документи. Але у трудовій книжці та у змісті наказу замість формулювання, яке містилося у його заяві про звільнення «за власним бажанням», причиною звільнення було зазначено прогул без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗПП України. Будь-яких пояснень з підстав такого формулювання причини звільнення, йому надано не було. Процедури звільнення за цим пунктом не була додержана: йому невідомо, за які дні роботи він вчинив прогул; якими документами це підтверджується, не здійснено відібрання у нього письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі тощо. Крім того, датою звільнення було не 29.12.2015 року чи найближчі після цього числа дні, а в наказі №7-Л датою звільнення було зазначено 29.02.2016 року. Повний розрахунок заробітної плати при звільненні було зроблено лише 12.03.2016 року, після подання ним відповідної заяви від 01.03.2016 року. Остаточним розрахунком 12.03.2016 року йому виплачено компенсацію за щорічну додаткову відпустку в кількості 7 календарних днів у сумі 526,39 грн. У звязку з порушенням відповідачем положень ст.47 КЗпП України. а саме: невидача в день звільнення трудової книжки та нездійснення остаточного розрахунку в день звільнення, тому, відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України, відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Крім того, неправомірне формулювання причини звільнення в його трудовій книжці стало перешкодою для його подальшого працевлаштування на іншу роботу. Такими діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000 грн., оскільки з записом про звільнення по п.4 ст.40 КЗпП України йому важко знайти роботу та він змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, постійно проживати у борг та кредит, тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та охороняємих законом інтересів з даним позовом, в якому просить: визнати незаконним формулювання причин його звільнення за наказом № 7-л від 29.02.2016 року за прогул без поважних причин; змінити формулювання причини звільнення, вказавши підставою - звільнення за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України; виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за січень, лютий 2016 року; стягнути з Комунального закладу «Василівський історико-архітектурний музей - заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 11.04.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучений директор Комунального закладу «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області - ОСОБА_4 (т.1 а.с.74).

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні за підставами, викладеними у позовні заяві. Просить позов задовольнити та визнати незаконним формулювання причин його звільнення за наказом № 7-л від 29.02.2016 року за прогул без поважних причин; змінити формулювання причини звільнення, вказавши підставою - звільнення за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України; виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за січень, лютий 2016 року та стягнути з Комунального закладу «Василівський історико-архітектурний музей- заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В судовому засіданні представник відповідача КЗ «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав повністю, проти задоволення позову заперечує, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки позивач з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року був відсутній на робочому місці без поважних причин, тому його було звільнено за прогул. Також представник відповідача надав письмові заперечення проти позову, які підтримав в судовому засіданні та в яких зазначає, що підставою та приводом для пред'явлення позивачем ОСОБА_1 позову стало розірвання з ним трудового договору на підставі п.4 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (КЗпП) шляхом видання 29.02.2016 року наказу № 7-л внаслідок порушення трудової дисципліни, а саме прогулів, які було зафіксовано починаючи з 30.12.2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що саме він проявив ініціативу про розірвання трудового договору, попередивши про це уповноважений орган власника відповідача заявою від 08.12.2015 року, а отже, вийшовши на роботу після тимчасової непрацездатності 21.12.2015 року та відпрацювавши до 29.12.2015 року, вважав трудовий договір розірваним за ст.38 КЗпП і правомірно не вийшов на роботу 30.12.2015 року. При цьому, позивач у позові зазначає, що протягом січня-лютого він сам не цікавився своїм становищем у закладі, до керівництва закладу не звертався, а лише 26.02.2016 року у телефонному режимі звернувся до керівника відповідача з вимогою про видачу наказу про звільнення та трудової книжки. З таким тлумаченням позивачем норм та приписів чинного законодавства України про працю відповідач не погоджується та зазначає, що ч.І ст.38 КЗпП дійсно закріплено право працівника на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, за ініціативи працівника (за власним бажанням). При цьому, такому праву протиставлений обов'язок працівника попередити власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Терміну «відпрацювання», яким оперує позивач у позовній заяві, чинне законодавство України про працю не містить. Тобто, якщо працівник подав заяву про звільнення за ч.1 ст.38 КЗпП, не обумовивши строк звільнення неможливістю продовжувати роботу, власник не має права затримувати звільнення більше, ніж на два тижні з моменту попередження. Зазначений строк є граничним в силу вимог ч.2 ст.38 КЗпП, згідно якої, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

Як вбачається з табелю робочого часу відповідача за грудень 2015 року та з тексту самої позовної заяви, останнім робочим днем за заявою позивача, поданою ним 08.12.2015 року був день - 22.12.2015 року. Оскільки позивач не наполягав на звільненні та продовжував працювати до 29.12.2015 року, не звертаючись до відповідача з якимись заявами, відповідач не мав права звільнити його за заявою від 08.12.2015 року та обґрунтовано вважав, що позивач більше не бажає розірвання трудового договору. Тим більше, що позивач, який є матеріально відповідальною особою, не проявив жодної ініціативи з передачі та навіть з проведення інвентаризації довірених йому товарно-матеріальних цінностей. Одразу ж після того, як позивач не з'явився на роботу по закінченні новорічних свят, відповідачем 13.01.2016 року було направлено йому лист з проханням пояснити причини відсутності на робочому місці, який було повернуто поштою за закінченням терміну зберігання. Спроби розшукати позивача за допомогою телефону виявилися марними, оскільки позивач не відповідав на дзвінки. Тому, відповідач вважає, що підстави для задоволення позову, в тому числі позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, відсутні (т.1 а.с.21-22).

Вважає, що жодних порушень чинного трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 відповідачем допущено не було та просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача КЗ «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» ОСОБА_5 проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, вважає позов необґрунтованим та просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з врахуванням підстав, викладених у письмових запереченнях.

В судове засідання третя особа на стороні відповідача: директор Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» ОСОБА_4 не зявився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, проте надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначає, що проти позову заперечує з тих підстав та обругрунтувань, які містяться в письмових запереченнях, наданих відповідачем та додаткових доказів по справі немає (т.1 а.с.82), також надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, самостійних вимог щодо предмета спору не заявив (т.1 а.с.92).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснив, що раніше він працював у Комунальному закладі «Садиба Попова» та 19.01.2016 року був звільнений за ч.4 ст.40 КЗпП та під час роботи у відносинах підпорядкування з ОСОБА_1 він не знаходився. Під час роботи у даному закладі від директора ОСОБА_7 були постійні чіпляння до ОСОБА_1, які він висловлював на адресу останнього на нарадах, що проводилися по понеділкам та пятницям. Директором давалися такі завдання та види робіт, які неможливо було виконати, при цьому декілька завдань одночасно, надавання доручень було хаотичним. З приводу дзвінків ОСОБА_1 з боку директора чи співпрацівників, йому нічого не відомо. Він, як член профспілкового комітету заперечував проти звільнення ОСОБА_1, проте підтвердити це немає чим, технічного запису немає. Засідання профспілкового комітету відбулося 11.12.2015 року, коли були вибори представника профкому та змінювали керівництво профкому. Членами профспілкового комітеу були: ОСОБА_1, Нечет, Лапутін, Маслов, ОСОБА_8, а він, ОСОБА_6, був обраний Головою профспілкового комітету. З боку директора ОСОБА_4 була заборона проводити засідання профкому. До нього, як голови профкому, були звернення працівників КЗ «Садиба Попова» та як депутатом міської ради, ним подавалися ці заяви на комісію в міську раду, а також до інспекції охорони праці. На теперішній час він членські внести не сплачує, тому вважає, що він припинив своє членство в профспілці КЗ «Садиба Попова».

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні суду пояснив, що він працював охоронцем в КЗ «Садиба Попова» в період часу з 2006 року по 03.12.2015 року та був звільнений за угодою сторін. У ОСОБА_1 він був у безпосередньому підпорядкуванні. Йому відомо, що ОСОБА_1 бажав звільнитися за власним бажанням, тому відпрацьовував два тижні. ОСОБА_1 йому говорив, що він написав заяву на звільнення, однак у нього не виходить здати інвентаризацію. Також свідок пояснив, що під час роботи, директор даного комунального закладу ОСОБА_4 надавав йому (ОСОБА_9І.) доручення про виконання різних робіт і примушував його виходити у вихідні дні та виконувати різні види робіт, які не були повязані з його функціональними обовязками, зокрема: переносити цеглини, розвантажувати вугілля, капати землю, т.п. Фактично працював різноробочим, а не сторожем, ким повинен був працювати за посадовою інструкцією. Під час роботи з боку адміністрації на нього здійснювався тиск з приводу звільнення. Майже кожного дня ОСОБА_4 вказував йому, що саме необхідно робити та постійно казав йому, щоб він йшов працювати. З приводу порушень трудового законодавства, а саме робот у вихідні дні, він особисто до профспілки не звертався.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представників відповідача, показання свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_9І, дослідивши письмові матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виникли трудові правовідносини.

Відповідно до ст.139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно положень статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної організації (профспілковим представником) на основі типових правил. У деяких галузях народного господарства для окремих категорій працівників діють статути і положення про дисципліну.

Положеннями ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана чи звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Порядок застосування дисциплінарних стягнень передбачений ст.149 КЗпП України. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. За кожне порушення може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення повинно враховуватися ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до розяснень, наданих у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно з розясненнями, викладеними у п.22 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно п.п.3,4,12,15,18,23,32,34 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року, за загальним правилом, індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах. У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи тощо, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Розірвання трудового договору з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.43 і ст.43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві. І членом якої є працівник. При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена та діє на підприємстві і членом якої є працівник. Також, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов»язував звільнення. Якщо обставини, що стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична оцінка. Суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. За передбаченими п. ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи. Невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Розяснити судам, що стосовно правил ст.24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ст.43 Кодексу Законів про працю України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) з підстав, передбачених пунктами 2-5 статті 40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Згідно ст.246 Кодексу Законів про працю України первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та статутом професійної спілки. У разі якщо на підприємстві, в установі, організації діє кілька первинних профспілкових організацій, представництво колективних інтересів працівників підприємства, установи, організації щодо укладення колективного договору здійснюється об'єднаним представницьким органом у порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Кодексу.

Згідно положень п.10 ст.247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом

Відповідно до ст.249 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності первинних профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі, організації. Приміщення для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників, які є членами професійної спілки з усім необхідним обладнанням, зв'язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною надається власником або уповноваженим ним органом у порядку, передбаченому колективним договором. За наявності письмових заяв працівників, які є членами професійної спілки, власник або уповноважений ним орган щомісяця безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок професійної спілки членські профспілкові внески працівників відповідно до укладеного колективного договору чи окремої угоди в строки, визначені цим договором чи угодою. Власник або уповноважений ним орган не вправі затримувати перерахування зазначених коштів. Спори, пов'язані з невиконанням власником або уповноваженим ним органом цих обов'язків, розглядаються у судовому порядку. Будинки, приміщення, споруди, в тому числі орендовані, призначені для ведення культурно-освітньої, оздоровчої, фізкультурної та спортивної роботи серед працівників підприємства, установи, організації та членів їх сімей, а також оздоровчі табори можуть передаватися на договірних засадах у користування профспілковим організаціям цього підприємства, установи, організації.

Згідно положень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено, що на підставі наказу КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» за № 71 від 03.07.2009 року ОСОБА_1, позивач по справі, з 01.07.2009 року прийнятий на роботу завідуючим господарством з випробувальним 3-х місячним терміном, копія якого міститься в матеріалах справи (т.2 а.с.19).

Наказом КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» № 72 від 03.07.2009 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу з 01.07.2009 року електриком 4 розряду на 0,5 ставки (т.2 а.с.20).

Згідно наказу КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» № 16-Л від 16.07.2010 року ОСОБА_1 звільнений 16.07.2010 року з посади електрика з 0,5 ставки, згідно ст.38 КЗпП України, за власним бажанням (т.2 а.с.22).

08 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 подав на імя директора комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» ОСОБА_4 заяву про звільнення, в якій просив звільнити його з роботи за власним бажанням, з 08.12.2015. Вказана заява була зареєстрована КЗ «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» 08.11.2015 року за вх.№ 555/1, копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.7). Директором вказаного комунального закладу ОСОБА_4 на заяві ОСОБА_1 від 08.12.2015 року було поставлено резолюцію, згідно якої керівником зазначено, що той не заперечує та вказав на необхідність видати наказ та звільнити заявника згідно діючого законодавства, з датою резолюції від 08.12.2015 року.

Згідно виписки з історії хвороби № 793/4632 від 21.12.2015 року, ОСОБА_1 знаходився на лікуванні у Василівській центральній районній лікарні Запорізької області, в період часу з 14.12.2015 року по 21.12.2015 року та копія якої є в матеріалах справи (т.1 а.с.8).

Згідно доповідних записок головного інженера комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» ОСОБА_10 від 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року, 29.02.2016 року, останнім було доведено до відома директора даного комунального закладу ОСОБА_4 про те, що завідувач господарством ОСОБА_1 у вищевказані дні, був відсутній на робочому місці, без поважних причин, з 08-00 годин до 17-00 годин (т.1 а.с.31-72; 117-137).

Відповідно до ОСОБА_11 про відсутність працівника на робочому місці, складених та підписаних заступником директора комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» ОСОБА_12, завідуючою науково-експозиційним відділом ОСОБА_11, головним інженером ОСОБА_10, позивач ОСОБА_1 у період з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року був відсутній на робочому місці (т.1 а.с.32-71; а.с.117 зворот - 137 зворот; т.2 а.с.36-49).

З приводу відсутності позивача ОСОБА_1 на робочому місці, відповідачем на адресу позивача було направлено лист №7 від 13.01.2016 року з проханням терміново, в строк до 18.01.2016 року, надати письмові пояснення щодо причин відсутності на роботі в період з 30.12.2015 року по 12.01.2016 року включно, що підтверджується копією листа та квитанцією про його відправлення о 15-39 годин 13.01.2016 року поштовою кореспонданцією з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.23).

Вищевказаний лист адресатом ОСОБА_1 отримано не було у звязку із закінченням терміну зберігання та повернуто до відправника - комунального закладу Садиба Попова з відповідною відміткою поштампту (т.1 а.с.24-25).

Частиною 1 ст.43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема п.4 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є представник.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є членом профспілкового комітету комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова», що сторонами не оспорюється та підтверджується безпосередньо заявою ОСОБА_1 від 01.07.2009 року на імя Голови профспілкового комітету КЗ ВІАМЗ Садиба Попова про прийняття його в члени профспілкового комітету вказаного комунального закладу (т.2 а.с.18), довідкою № 260 від 11.07.2016 року, видана Комунальним закладом «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради», з якої вбачається, що у листопаді-грудні 2015 року з заробітної плати ОСОБА_1 були утримані профспілкові внески, які перераховані профспілці працівників культури (т.2 а.с.64), протоколами зборів профспілки підприємства від 05.09.2014 року, 11.12.2015 року (т.1. а.с.114,115), а також показаннями свідка ОСОБА_6, який в судовому засіданні підтвердив членство позивача ОСОБА_1 у профспілковому комітеті комунального закладу Садиба Попова.

З відповіді на запит суду, Василівська районна організація профспілки працівників культури України в Запорізькій області повідомила, що первинна організація профспілки КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний номер 24911290) з часу свого заснування і до 31 січня 2016 року була членською організацією Василівської районної організації професійної спілки працівників культури України згідно статті 24 Статуту Профспілки працівників культури України («Професійна спілка будується за територіальним принципом»), (згідно відомостей по утриманню та перерахуванню профспілкових внесків з січня 2015 року по 31 січня 2016 року).

Головою первинної профспілкової організації працівників музею в період з 05 вересня 2014 року до 11 грудня 2015 року - ОСОБА_13, з 11 грудня 2015 року по 31 січня 2016 року - ОСОБА_6. З 01.02.2016 року та потеперішній час Первинна організація профспілки КЗ «Василівський історико - архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради не перераховує профспілкові внески, по при те що виписки з протоколу про вихід первинної організація профспілки КЗ «Василівський історико-архітектурний музей - заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради, Василіській районній організації профспілки працівників культури України не надавалось.

11 лютого 2016 року вихідний № 47 Василівській районній організації профспілки працівників культури України було направлене подання від КЗ «Василівський історико - архітектурний музей - заповідник «Садиба Попова» щодо питання надання попередньої згоди на звільнення завідуючого господарством КЗ «Василівський історико - архітектурний музей - заповідник «Садиба Попова» ОСОБА_1, на що Василівська районна організація профспілки працівників культури України відповіла 17 лютого 2016 року вихідним листом № 1, що не має повноважень щодо звільнення працівників за ініціативою роботодавця відповідно до ст.43 КЗпП України. У Василівському районні існує Василівська районна організація профспілки працівників культури України. З 07.02.2000 року № 1327 проведена реєстрація профспілки працівників культури України (т.1 а.с. 108-109;141-160).

Відповідно до ст.43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Частиною 1 ст.43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема п.4 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є представник.

З протоколу загальних зборів колективу КЗ Садиба Попова від 18.02.2016 року вбачається, що на вказаному засіданні у звязку з саморозпуском первинної профспілкової організації шляхом голосування було обрано профспілкового представника ОСОБА_8 (т.2 а.с.72-74).

На подання директора комунального закладу «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» ЗОР ОСОБА_4 за № 65 від 22.02.2016 року, профспілковий представник трудового колективу комунального закладу Садиба Попова ОСОБА_8 надав попередню згоду на звільнення завідуючого господарством комунального закладу «Василівський історико - архітектурний музей - заповідник «Садиба Попова» ОСОБА_1 (т.1 а.с.116, 195, 196).

Наказом Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області № 7-Л від 29 лютого 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідуючого господарством за п.4 ст.40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Бухгалтерії наказано провести остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за щорічну додаткову відпустку в кількості 7 календарних днів (т.1 а.с.9-10; 175-176).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримав повний розрахунок від підприємства відповідача при звільненні та трудову книжку, що ним підтверджується в судовому засіданні.

Підставами для винесення Наказу № 7-Л від 29 лютого 2016 року про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ст.40 КЗпП України слугували: доповідні записки ОСОБА_10 від 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.01.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року, 29.02.2016 року; ОСОБА_11 про відсутність на робочому місці від 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року, 29.02.2016 року; лист щодо надання письмових пояснень, повернутий за закінченням терміну зберігання; попередня згода профспілкого представника ОСОБА_8; табель обліку робочого часу за грудень 2015 року, січень-лютий 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач порушив порядок його звільнення, не прийняв до уваги раніше подану ним 08.12.2015 року заяву про звільнення за власним бажанням, та замість вказаного формулювання причин звільнення, у трудовій книжці причиною його звільнення було зазначено прогул без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП, тим самим не була додержана процедура звільнення за цим пунктом: ніяких пояснень з підстав такого формулювання причин звільнення йому надано не було, йому невідомо за які дні роботи він вчинив прогул, якими саме документами це підтверджується; не здійснено відібрання у нього письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі, тощо, у звязку з чим, підлягає визнанню незаконним формулювання причин його звільнення за наказ №7-Л від 29.02.2016 року, зміні на іншу підставу причин звільнення за власним бажанням, за ст.38 КЗпП України та виплаті на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду (т.1 а.с.1-3).

Проте, суд приходить до висновку про те, що відсутність позивача на робочому місці у період з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року підтверджується належними доказами та відповідачем дотримано порядок звільнення ОСОБА_1, передбачений п.4 ст.40 КЗпП, ст.ст.43,147, 149 КЗпП України.

Відповідно до ОСОБА_11 від 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року, 29.02.2016 року, складених КЗ Садиба Попова, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, відповідно у період 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року та 29.02.2016 року.

Факт відсутності на роботі позивача ОСОБА_1 у період з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року знайшов своє підтвердження під час судового розгляду належними та допустимими доказами.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 із займаної ним посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, було дотримано всіх вимог чинного трудового законодавства, а саме: зафіксовано факт прогулу в актах, в доповідних записках, позивача було ознайомлено з наказом про звільнення під розписку.

Згідно виписки з історії хвороби № 793/4632 Василівської ЦРЛ, листка непрацездатності та відповідно, табелю обліку робочого часу за грудень 2015 року, складеного КЗ Садиба Попова, позивач ОСОБА_1 знаходився на лікарняному в період з 14.12.2015 року по 20.12.2015 року включно, та відповідно, був звільнений від роботи за хворобою та став до роботи 21.12.2015 року.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

ОСОБА_1, написав заяву про звільнення за власним бажанням, таким чином проявив ініціативу про розірвання трудового договору, попередивши про це уповноважений орган власника відповідача відповідною заявою від 08.12.2015 року, та вийшовши на роботу після тимчасової непрацездатності 21.12.2015 року та відпрацювавши до 29.12.2015 року, в подальшому на роботу позивач ОСОБА_1 не зявлявся, оскільки вважав трудовий договір розірваним за ст.38 КЗпП. Проте, двотижневий строк з моменту попередження ОСОБА_1 про намір розірвати договір за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, спливає 22.12.2015 року. При цьому, в силу вимог ч.2 ст.38 КЗпП зазначений строк є граничним та якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою. Таким чином, продовжуючи роботу до 29.12.2015 року, позивач вважався таким, що в подальшому не вимагає розірвання трудового договору за його ініціативою за раніше поданою заявою про звільнення за власним бажанням.

Посилання позивача ОСОБА_1 на подачу 08.12.2015 року заяви про звільнення за власним бажанням, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідно до ст.38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач після подачі заяви про звільнення у грудні, з 08.12.2015 року по 29.12.2015 року включно продовжував працювати, не залишивши роботи.

Оскільки ні до заяв про звільнення, ні до суду позивач не надав доказів поважності причин, що слугують підставою для розірвання трудового договору у скорочений строк, передбачений ч.2 ст.38 КЗпП, тому суд приходить до висновку, що трудовий договір мав бути розірваний з ініціативи працівника по закінченню встановленого ч.1 ст.38 КЗпП України двотижневого строку, який починає свій перебіг з 08.12.2015 року та закінчується 22.12.2015 року.

Розпорядившись своїми правами на власний розсуд, позивач ОСОБА_1 надав суду докази, що у період часу з 14.12.2015 року по 21.12.2015 року він хворів, що підверджується випискою з лікарні, але жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_11 про його відсутність на роботі за період часу з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року складені з порушенням вимог чинного законодавства та що в них міститься недостовірна інформація, позивачем не надано та в суді не доведено, як і не надано доказів, з яких би вбачалися поважні причини, в розумінні чинного трудового законодавства (хвороба, нещасний випадок, відпустка, тощо), які б перешкоджали позивачу вийти на роботу у період з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року.

Будь-яких переведень на інші посади позивача ОСОБА_1 з боку відповідача не проводилося, наказів про відсторонення від посати не приймалося.

Сам по собі факт неотримання власником або уповноваженим ним органом пояснень від позивача, на що позивач ОСОБА_1 посилається у позові, за відсутності даних про поважність причин вчинення проступку, не може бути підставою для визнання рішення про застосування дисциплінарного стягнення незаконним. Крім того, судом встановлено, що відповідачем надсилався лист щодо надання таких пояснень, проте поштова кореспонденція була повернута адресату по закінченню терміну зберігання. Будь-яких належних та допустимих доказів, з яких би вбачалися поважні причини, в розумінні чинного трудового законодавства (хвороба, нещасний випадок, відпустка, тощо), які б перешкоджали позивачу вийти на роботу з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року, матеріали справи не містять та не спростовує факту вчинення позивачем прогулів протягом тривалого період часу, тому, як формальна причина неотримання відповідачем таких пояснень від позивача не може бути підставою для задоволення позову.

Тому, суд приходить до висновку, що у відповідача були всі підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 за прогули, оскільки він більше трьох годин протягом робочого часу без поважної причини був відсутній на робочому місці протягом періоду часу з 30.12.2015 року по 29.02.2016 року, що останнім під час розгляду справи в суді не оспорювалося.

Таким чином, ОСОБА_1 мав вийти на роботу 30.12.2015 року, однак згідно копії табелю обліку використання робочого часу за грудень 2015 року (т.1 а.с.28) та актів про відсутність працівника на робочому місці в робочий час від 30.12.2015 року, 31.12.2015 року, 04.01.2016 року, 12.01.2016 року, 13.01.2016 року, 15.01.2016 року, 19.01.2016 року, 20.01.2016 року, 21.01.2016 року, 22.01.2016 року, 25.01.2016 року, 26.01.2016 року, 29.01.2016 року, 01.02.2016 року, 02.02.2016 року, 03.02.2016 року, 04.02.2016 року, 05.02.2016 року, 08.02.2016 року, 09.02.2016 року, 10.02.2016 року, 11.02.2016 року та 29.02.2016 року ОСОБА_1 у вказані дні (дати складення актів) на роботу не вийшов, на робочому місці був відсутній з 08.00 год. до 17.00 год., чим порушив графік роботи підприємства та правила внутрішнього трудового розпорядку, тобто, за умови відсутності поважності причини невиходу на роботу, вчинив дисциплінарний проступок.

Оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог Закону, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 коштів за час вимушеного прогулу. Суд, з урахуванням того, що вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, який визнаний судом таким, що відповідає КЗпП України, тому відмовляє і у даних позовних вимогах. Оскільки ОСОБА_1 не ставив питання про поновлення на роботі, а вимоги про зміну формулювання звільнення визнані необґрунтованими, то не підлягає задоволенню і похідна від цього вимога про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Та оскільки судом встановлена законність звільнення ОСОБА_1 за прогул, то не мається підстав для зміни ані дати, ані формулювання його звільнення.

Не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, з наступних підстав.

За вимогами ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року зі змінами, моральна шкода - це шкода немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяна фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п.5 вказаної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності, обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

У відповідності до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної і немайнової шкоди», суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно вимогст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З урахуванням того, що позивач пов'язував заподіяння йому моральної шкоди саме з незаконним звільненням за прогули, неможливістю працевлаштуватися на іншу роботу, виникненням матеріальних труднощів, та суд прийшов до висновку, що звільнення позивача є законним, тому правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди немає.

Крім того, з виписного епікризу № 793/4632 від 21.12.2015 року Василівської ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_1 гостро захворів 11.12.2015 року та, враховуючи викладене, суд не вбачає причинного звязку між діями відповідача та наслідками, які настали, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, заподіяна особі шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла лише за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

При цьому, суд бере до уваги, що позивачем не доведено, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаним положень Закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ході судового розгляду справи позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про заподіяння моральної шкоди, в чому полягало заподіяння даної шкоди, настання негативних наслідків саме з вини відповідача.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача ОСОБА_1 комунальним закладом відповідача відбулося на законних підстав, відповідно до вимог діючого законодавства України, а тому, його позовні вимоги в частині зміни формулювання причин звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивачем, всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України, не було надано належні та достатні докази на підтвердження не тільки незаконного формулювання причин звільнення, а й факту заподіяння відповідачем йому моральної шкоди, а також на підтвердження заявленої позивачем суми моральної шкоди не надано належних доказів та в суді не доведено. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження обставин завдання позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10000 грн. та докази, якими б обґрунтовувався розмір відшкодування такої. Позивач не надав суду, всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, таких доказів і в ході судового розгляду справи не довів належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх заявлених позовних вимог, тому, враховуючи вищевикладене, проаналізувавши встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1В слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави з урахуванням ставок судового збору, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір», що діяли на час звернення позивача до суду з вказаним позовом та враховуючи те, що позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено, а позивач, згідно положень ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, тому у відповідності до положень ч.4 ст.88 ЦПК України, судовий збір необхідно віднести за рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конституцією України, ст.ст.27,38,п.4 ст.40, 43, 139, 142,147-149, 221, 231-232, 235, 237-1,246,247,249 КЗпП України, ст.ст.23,1166 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року зі змінами, п.п. 15,18,22,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року зі змінами, ст. ст.7, 10, 11, 58, 59, 60, 61, ст.ст.64, 79, 80, 88, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області, третя особа: директор Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області ОСОБА_4, про зміну причини звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дати проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_14