Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_4 на свою користь грошові кошти у сумі 406 200 грн.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що 24 березня 2012 року відповідач взяла на себе зобов'язання виплатити позивачу кошти в розмірі, що еквівалентно 15 тис. доларів США до 01 жовтня 2012 року. Такі зобов'язання відповідач взяла на себе через те, що позивач була її невісткою та для того щоб не ділити квартиру, в якій проживало подружжя і забезпечити майнові інтереси онуків. У свою чергу позивач написала розписку про те, що зобов'язується знятися разом із дітьми з реєстрації з квартирі після отримання грошових коштів, що еквівалентно 15 тис. доларів США. Однак відповідач свої зобов'язання не виконала, у жовтні 2013 року звернулася до суду з позовом про визнання позивача такою, що втратила право користування житлом, внаслідок чого позовні вимоги було задоволено та позивача було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки втратила силу умова про зняття з реєстрації позивача, що забезпечувало виконання зобов'язань відповідачем, вона змушена звернутися до суду з позовом про виконання зобов'язання, а саме стягнення грошових коштів.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

За положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 24 березня 2012 року відповідачем надано розписку про її зобов'язання виплатити позивачу кошти, що є еквівалентом 15 тис. доларів США, в національній валюті гривні на день виплати до 01 жовтня 2012 року. Розписка написана власноручно у присутності двох свідків.

24 березня 2012 року позивачем надано розписку, відповідно до якої вона зобов'язується після отримання від відповідача грошей у сумі, еквівалентній 15 тис. доларів США, протягом семи днів знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку своїх неповнолітніх дітей із квартири за адресою: АДРЕСА_1. Розписка написана власноручно у присутності двох свідків.

Таким чином, між сторонами виникли певні домовленості, за якими одна сторона зобов'язалася виплатити певну суму коштів, а інша в свою чергу знятися з реєстраційного обліку.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно виходив із того, що зазначена домовленість сторін не була направлена на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, відтак зазначені дії не можуть бути правочином щодо переходу або розпорядженням цивільними правами та обов'язками, а позивачем фактично помилково пов'язано реєстрацію з правом користуванням майном, у той час як державна реєстрація є похідним від права проживання.

На підставі наявних у справі доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено підстав, з яких виникли зобов'язання, а зазначені розписки не є укладенням договору (правочину), можуть бути лише письмовим доказом, тому сам факт розписки не може розцінюватися як договір чи зобов'язання.

Суд належно оцінив подану відповідачем розписку, зазначивши, що вона не свідчить про наявність будь-якого боргу перед позивачем та дійшов обґрунтованого висновку, що досягнута між сторонами домовленість не містить ознак договору позики, тому у даному правочині не можлива новація боргу у позикове зобов'язання.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак