У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Карпенко С.О.,

Коротуна В.М., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку та надбавки за педагогічний стаж за касаційною скаргою Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, у якому зазначала, що на підставі розпорядження голови Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області від 1 жовтня 2014 року № 100 вона була прийнята на роботу вихователем у дошкільний навчальний заклад «Малятко» в с. Киселі Первомайського району Харківської області з 1 жовтня 2014 року. За розпорядженням сільського голови від 24 листопада 2014 року № 135 вона звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Отримавши 27 січня 2015 року розрахункові листи за жовтень та листопад, вона довідалась, що заробітна плата їй нарахована у заниженому розмірі, а саме у розмірі двох третин окладу, зазначеного у штатних розписах. Крім того, компенсація за невикористану відпустку нарахована не в повному обсязі та не нарахована надбавка за педагогічний стаж.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати в сумі 1 089,47 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 003,95 грн; компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 417,54 грн; надбавку за педагогічний стаж в сумі 980,53 грн та судові витрати за надання правової допомоги в сумі 290 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року, позов задоволено.

Стягнено з Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати у сумі 1 089,47 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 11 003,95 грн та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 417,54 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 5 травня 2015 року стягнено із Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області на користь позивача надбавку за вислугу років в сумі 980,53 грн.

У касаційній скарзі Киселівська сільська ради Первомайського району Харківської області просить скасувати рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що згідно з розпорядженням голови Киселівської сільської ради від 1 жовтня 2014 року № 100 ОСОБА_3 прийнята на роботу вихователем у дошкільний навчальний заклад «Малятко» в с. Киселі Первомайського району Харківської області з 1 жовтня 2014 року.

Цим же розпорядженням визначено, що на період проведення ремонтних робіт у приміщенні дошкільного навчального закладу «Малятко», виконання робіт з його підготовки до нового навчального року та у зв'язку із необхідністю впорядкування прилеглої території, ОСОБА_3 звільнено від виконання обов'язків вихователя та тимчасово покладено на неї обов'язки з прибирання приміщення, підготовки садка до навчального року та впорядкування прилеглої території; головному бухгалтеру сільської ради доручено проводити виплати заробітної плати після проведення необхідних розрахунків згідно діючого законодавства.

Також встановлено, що штатний розпис Киселівського дошкільного навчального закладу «Малятко» станом на 1 жовтня 2014 року передбачав 1,5 штатних одиниць посад вихователя, з 15 жовтня 2014 року штатним розписом встановлена 1 штатна одиниця посади вихователя, а з 3 листопада2014 рокувстановлена 1,25штатних одиниць посад вихователя.

Відповідно до розпорядження сільського голови від 24 листопада 2014 року № 135 ОСОБА_3 звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

При звільненні з позивачем проведено остаточний розрахунок на підставі ст. 113 КЗпП України у розмірі двох третин окладу відповідно до розпорядження голови сільської ради від 8 січня 2014 року № 3, згідно якого призупинено тимчасово роботу Киселівського дошкільного навчального закладу «Малятко» з 9 січня 2014 року до завершення поточного ремонту в приміщенні садку і відкриття групи.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що в дитячому садку був простій через ремонті роботи, тому за розпорядженням позивач працювала не вихователем, а прибиральником приміщень. Судом обґрунтовано відхилено такі заперечення відповідача, оскільки тимчасове переведення працівника на іншу роботу внаслідок простою врегульовано ст. 34 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідач нараховував заробітну плату та інші належні суми з порушенням норм законів про оплату праці та при звільненні з ОСОБА_3 не було проведеного остаточного розрахунку з урахуванням всіх сум, що належали їй до виплати. Суд обґрунтовано виходив з безпідставності посилань відповідача на нарахування заробітної плати у меншому розмірі через простій.

Такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судами, і відповідають вимогам закону.

Стаття 34 КЗпП України регламентує тимчасове переведення на іншу роботу в разі простою. Простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Суд дійшов правильного висновку, що відповідачем не дотримано вимоги ст. 34 КЗпП УКраїни при вирішенні питання про тимчасове переведення працівника на іншу роботу при простої на підприємстві.

Крім того, відповідно до Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки періоди, впродовж яких у навчальних закладах не здійснюється навчальний процес (освітня діяльність) у зв'язку із санітарно-епідеміологічними, кліматичними чи іншими, не залежними від працівників обставинами, є робочим часом педагогічних та інших працівників.

У зазначений час працівники залучаються до навчально-виховної, організаційно-методичної, організаційно-педагогічної робіт відповідно до наказу керівника закладу в порядку, передбаченому колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Положення Угоди відповідно до п. 1.4 діють безпосередньо та поширюються на працівників закладів освіти, науки та осіб, які навчаються, та які перебувають у сфері дії сторін Угоди, і є обов'язковими для включення до колективних договорів, угод нижчого рівня.

Також обґрунтованим є висновок судів про стягнення на користь позивача надбавки за вислугу років.

Так, згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» та Порядку виплати надбавки за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти позивач має право на виплату надбавки за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків. Педагогічний стаж роботи ОСОБА_3 становить більше 33 років, тому вона мала право на надбавку за вислугу років.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України і п. 6 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд дійшов вірного висновку, що позивач працювала вихователем, а не прибиральником приміщення, а тому, відповідно до вказаного Порядку, має щорічну основну відпустку тривалістю 42 календарних дні, правильно розрахувавши грошову компенсацію за невикористану відпустку відповідно до п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановивши, що відповідач, порушуючи трудові права позивача, неправильно нарахував їй заробітну плату і при звільненні всі належні їй суми не виплатив, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевірка матеріалів справи та оцінка доводів касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій порушені норми матеріального та процесуального права; доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки, тому колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Киселівської сільської ради Первомайського району Харківської області відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийМ.Є.Червинська

Судді: Ю.Г.Іваненко С.О.Карпенко В.М.Коротун І.М.Фаловська