ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4229/16-ц
провадження № 2-п/753/84/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі:головуючого - судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОЛОДЕНКО К.В.

сторін:

представників заявника ОСОБА_2; ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву представника ОСОБА_2, яка діє за договором про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року № 753/15296/15-ц, провадження номер 2/753/7195/15 по справі за позовом УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ до ОСОБА_5, ОСОБА_6 , третя особа ; Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, суд

В С Т А Н О В И В:

Представник заявника ОСОБА_2 яка діє за договором про надання правової допомоги в інтересах відповідача ОСОБА_5, 01.03. 2016 року звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року № 753/15296/15-ц, провадження номер 2/753/7195/15 по справі за позовом Управління справами Верховної Ради України до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа : Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 24 лютого 2016 року її довірителю стало відомо, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 задоволено позов Управління справами Верховної Ради України до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, звертає увагу, що відповідач не з»явився в судове засідання з поважних причин, оскільки у відповідності до ст. 127 ЦПК України після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Разом з тим, копію ухвали Дарницького районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі відповідач до теперішнього часу не отримав. Цим, зокрема, зумовлена його відсутність у судових засіданнях, а також не отримував судових повісток про виклик до суду у відповідності із статтею 75 ЦПК України. Про ухвалене Дарницьким районним судом м. Києва від 13.11.2015 заочне рішення відповідач дізнався лише від ВДВС Дарницького РУЮ в ході примусового виконання зазначеного вище рішення про виселення. До 24.02.2016 жодних поштових повідомлень за адресою проживання відповідач не отримував. 24.02.2016року його представником отримано копію заочного рішення у Дарницькому районному суді міста Києва, а тому постановлене Дарницьким районним судом м. Києва заочне рішення від 13 листопада 2015 року, вважає таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_2 яка діє за договором про надання правової допомоги від 26.02. 2016 року ( а.с. 101-102) та представник заявника - адвокат ОСОБА_3, який діє за договором про надання послуг адвоката та ордером на надання правової допомоги серія КВ № 086957 від 01.04. 2016 року в інтересах відповідача ОСОБА_5 заяву підтримали , пояснивши суду , що зазначене заочне рішення вважає незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального права, і таким що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до ордеру на службове жиле приміщення №12 від 05.11.2009 року виданого ОСОБА_5 з сім'єю з 2-х чоловік, а саме з дружиною ОСОБА_6, відбулось вселення в надане службове жиле приміщення за адресою АДРЕСА_1.

Інших жилих приміщень відповідачі ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_6 не мають і є пенсіонерами.

Посилання в рішенні на наявність іншого постійного місця проживання у АДРЕСА_3 не відповідає дійсності та не підтверджується жодним належним і допустимим доказом.

До того ж, навпаки в матеріалах справи містяться довідки, що місцем реєстрації проживання відповідачів є АДРЕСА_1.

І відповідно до інформаційних довідок відповідачі не мають у власності жилого нерухомого майна.

Згідно до ст. 124 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею125 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів.

При цьому, словосполученню "пенсіонерів по старості", що міститься в абзаці шостому статті 125, дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 11.06.2014 №6-рп/2014, згідно якого таке словосполучення необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-ІV зі змінами, зокрема, на підставі статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року N 796-ХІІ зі змінами.

Отже, право користування та мешкання у службовому жилому приміщенні залежить від наявності трудових відносин із працедавцем, проте законодавство передбачає і випадки, коли особу, яка хоча і припинила трудові відносини, але без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено.

ОСОБА_5 є особою ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_6 є особою ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто обидва відповідачі в розумінні ст.26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є пенсіонерами по старості.

В матеріалах даної справи містяться відомості про рік народження відповідачів, зокрема а.с.18, а.с.19, а.с.23, а.с.24.

Проте, при постановленні рішення Дарницьким районним судом м. Києва не було враховано положень ст. 125 Житлового кодексу Української РСР, а саме пряму заборону виселення без надання іншого жилого приміщення пенсіонерів по старості.

Згідно ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Також, статтею 9 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що ніхто не може б/ти виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13.11.2015 №753/15296/15-ц винесеним з порушенням норм матеріального права, що обумовлює його скасування.

Крім того, відповідно до тексту позовної заяви позивачем є Управління справами Верховної Ради України. Інтереси позивача в суді представляв ОСОБА_4 на підставі довіреності №5115- 1551 від 22.12.2014року.

Вказана довіреність видана ОСОБА_4 для представлення інтересів Управління справами Апарату Верховної Ради України, при тому що позивачем є Управління справами Верховної Ради України.

І відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Управління справами Апарату Верховної Ради України не зареєстровано в якості юридичної особи.

Отже, вважає, що представник позивача не підтвердив належним чином свої повноваження, а неявка в судове засідання позивача є підставою для залишення позову без розгляду в порядку ст. 169 ЦПК України, а тому просила переглянути та скасувати повністю заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.11.2015 року №753/15296/15-ц і призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності № 15122-37(4144) від 12.01. 2016 року , заяву не визнав, просив залишити її без задоволення.

Суд, вислухавши пояснення сторін , їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали заяви про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва, у їх сукупності, вважає, що вимоги заявника про скасування заочного рішення не обґрунтовані, обставини, викладені в заяві не підтверджуються наявними матеріалами справи, та встановленими в ході судового засідання доказами.

Так, судом встановлено, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва з 18.08. 2015 року знаходилася цивільна справа за позовом Управління справами Верховної Ради України до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа : Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою суду від 19.08. 2015 року, після виконання вимог ст. 122 ч.3 ЦПК України ( а.с 30-31), відкрито провадження у справі на вперше призначено в судове засідання на 14.09. 2015 року, про що були повідомлені сторони рекомендованою поштою ( а.с.20-21).

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися і своїх представників також не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у відповідності до вимог ст. ст. 74- 77 ЦПК України ( а.с. 22), про причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи від останніх через загальну канцелярію не надходило.

Разом з тим, відповідачам у встановленому порядку направлялись судові повістки, через житлово-комунальні органи, а саме через Управління житловими будинками Управління справами ВРУ ( а.с. 35-36) про що були складені акти про не можливість вручення судових повісток у зв»язку з не проживанням відповідачів за адресою реєстрації, що підтверджується актами від 07.10. 2015 року ( а.с.40; 43-44; 50-51), а судові повістки на 13.11. 2015 року повернулись з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 59-60).

Відповідачі у встановленому законом порядку повідомлялися про виклик в судове засідання на 13.11. 2015 року через ЗМІ, шляхом розміщення оголошення у газеті «Урядовий кур»єр» № 196 від 22.10. 2015 року ( а.с.62-63) , однак відповідачі про причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи від останніх не надійшло, тому суд, вважаючи належним повідомлення відповідачів ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача на підставі ст. 224 ЦПК України з ухваленням по справі заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, за письмовою згодою представника позивача ( а.с. 64).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року позовні вимоги Управління справами Верховної Ради України до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа : Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення (кв.№ 349 по вул. Срібнокільська, 24 у м. Києві) без надання іншого жилого приміщення, задоволено та вирішено питання про судові витрати.

Заочне рішення у відповідності до вимог ст. 227 ЦПК України надіслано відповідачам ( а.с.76; 78; 79;80) та рекомендовані листи повернуті до суду з відміткою поштового відділення за закінченням встановленого строку зберігання (а.с. 83;83-а) .

Представник відповідача ОСОБА_5- адвокат Фінк О.Е.. яка діяла за ордером, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю 24.02. 2016 року отримавши копію заочного рішення ( а.с.84), а представник відповідача ОСОБА_8 за договором про надання правової допомоги, за письмовою заявою, ознайомившись із матеріалами цивільної справи ( а.с. 86), 01.03. 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.11. 2015 року , посилаючись на неналежне повідомлення відповідачів, про недотримання судом вимог процесуального законодавства, передбаченого ст. 224 ЦПК України, чим порушено право відповідачів на захист в суді ( а.с. 87-90).

Відповідно до частини першої статті 231 ЦПК України заява про перегляд заочного рішення розглядається в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 232 Цивільного процесуального кодексу України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається , мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, для оскарження заочного рішення відповідач має подати в установлений законом строк до суду , що ухвалив заочне рішення, заяву про його перегляд і, при цьому, в обов»язковому порядку повинен надати докази:

- поважності причин неявки в судове засідання;

- поважності причин, що перешкоджали йому повідомити про це суд;

- а також докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи ( п.п.3,4 ч.2 ст. 229, ч.1 ст. 232 ЦПК України).

Зважаючи на викладені приписи чинного процесуального законодавства, суд повинен скасувати заочне рішення, якщо відповідач (представник) не з'явився в судове засідання, в якому було ухвалено рішення і не повідомив про причини своєї неявки у засідання з поважних причин та посилається на докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, тобто законодавець у даному випадку закріплює юридичну сукупність, за наявності всіх елементів якої заочне рішення підлягає скасуванню.

Проте, судом встановлено, що законні підстави для задоволення заяви в цій частині відсутні.

Відповідно до вимог ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Доводи представників заявника, що головуючий в справі постановив заочне рішення 13.11. 2015 року з порушенням норм процесуального права на неналежне повідомлення відповідачів про слухання справи в порушення вимог ст. 75 ЦПК України та ч.4 ст. 169 ЦПК України, то це не відповідає дійсності, оскільки, суд, при відкритті провадження, перевіривши вимоги ст. ст. 118, 122 ЦПК України та з"ясувавши, що предметна підсудність судом не порушена, ухвалою суду від 19.08. 2015 року відкрито провадження та розгляд справи неодноразово призначався в судові засідання про що повідомлялися відповідачі, а зокрема рекомендованою поштою відповідно до вимог ст. 74-76 ЦПК України.

Саме за предметною адресою АДРЕСА_1 відповідачі неодноразово надсилались повістки про виклик, ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява з додатками до неї, як цього вимагають приписи ст.ст. 74 ч. 5, 122 ч. 3,127, ЦПК України, проте рекомендована кореспонденція поверталась до суду без вручення відповідачам з відміткою листоноші за закінченням встановленого строку зберігання.

За приписами п.1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов"язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається : фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Разом з тим, за приписами ЦПК України відповідачі повідомлялися через оголошення в газеті «Урядовий кур»єр», через житлово-комунальні органи.

У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином ( ч.3 п. 5 ст. 74 ЦПК України).

А відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає позовні заяви, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі доказів.

Крім того, на сайті Дарницького районного суду м. Києва знаходиться повна інформація, щодо руху по кожній справі, що відповідає вимогам Інструкції з діловодства у місцевому загальному суді.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 227 ЦПК України, відповідачам, які не з"явилися в судове засідання, направляється рекомендованим листом із повідомленням копія заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Посилання представників заявника на те, що за формою і змістом заочне рішення не відповідає вимогам, встановленими статтями 213-215 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості, суд при вирішенні позову до правовідносин не застосував ст. ст. 124, 125 Житлового Кодексу Української РСР то для виправлення кожної судової помилки, якщо така і була допущена, існує певний процесуальний порядок.

Крім того, посилання представників відповідача на те, що рішення суду не грунтується на вимогах Закону, були неповно і однобічно з"ясовані обставини справи, не було наведено оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при задоволенні позовних вимог, а також не врахував, що відповідачі пенсіонери та не мають іншого житла, долучивши до своєї заяви копії пенсійних посвідчень відповідачів та довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про відсутність у власності відповідачів житла. , суд вважає безпідставними, оскільки об'єктивних і законних обґрунтувань даним твердженням представником відповідача представлено не було, а додані докази не мають жодного значення для вирішення цієї судової справи з огляду на наступне.

Так, статтею 125 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, серед інших не може бути виселено пенсіонерів по старості та персональних пенсіонерів.

У свою чергу, стаття 124 Житлового кодексу України встановлює підстави для виселення без надання іншого жилого приміщення для робітників і службовців, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією.

При цьому законодавець порядок користування службовими жилими приміщеннями, в тому числі порядок виселення із нього, народними депутатами України врегулював окремо, доповнивши Законом України «Про доповнення Житлового кодексу Української РСР» від 11.07.1995 № 287/95- ВР главу 3 розділу III Житлового кодексу України статтею 126-1 наступного змісту: «Порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними визначається окремим Положенням, затвердженим Верховною Радою України».

Постановою Верховної Ради України від 11.07.1995 № 286/95-ВР затверджено Положення про порядок надання народним депутатам України службових жилих приміщень і користування ними (далі - Положення).

Пунктом 29 Положення в редакції, чинній після його затвердження до 23.06.1999, передбачалося, що народний депутат України, строк повноважень якого закінчився, не може бути виселеним із займаного службового жилого приміщення, якщо він належить до числа осіб, перелічених у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Однак, на підставі Постанови Верховної Ради України № 729-XIV від 04.06.1999 пункт 29 було виключено.

Таким чином, чинна сьогодні редакція Положення не містить пільг для народних депутатів України при їх виселенні із службового жилого приміщення.

Той факт, що пункт 29 Положення передбачав випадки застосування пільг при виселенні із службового жилого приміщення народних депутатів України, коли ті самі пільги були встановлені статтею 125 Житлового кодексу Української РСР, говорить про те, що зазначена стаття Житлового кодексу Української РСР напряму не регулює відносини із користування службовими жилими приміщеннями народними депутатами України. При цьому, виключивши пункт 29 Положення, яким було передбачено ці пільги, законодавець нічого не зазначив у самому Положенні про можливість у зв'язку із цим застосовувати норми статті 125 Житлового кодексу Української РСР безпосередньо при виселенні народних депутатів із займаних ними службових жилих приміщень.

Також на користь того, що до відносин з приводу користування службовими жилими приміщеннями народними депутатами України не можна застосовувати статтю 125 Житлового кодексу Української РСР свідчить також і конструкція статей 118, 122 глави 3 розділу III Житлового кодексу Української РСР, в яких поряд із загальним предметом регулювання окремим абзацом врегульовуються відповідні відносини для народних депутатів України.

Отже, з наведеного вище вбачається, що стаття 125 Житлового кодексу Української РСР не регулює відносини, які виникають при виселенні народних депутатів України із займаних ними службових жилих приміщень без надання інших жилих приміщень.

За таких обставин, при вирішенні питання про виселення відповідачів із займаного ними службового жилого приміщення суд керувався нормами Положення, пункт 28 якого містить імперативне правило про те, що народні депутати України, строк депутатських повноважень яких закінчився, в тримісячний строк зобов'язані звільнити займане службове жиле приміщення з усіма особами, які з ними проживають, а в разі відмови - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, виходячи з того, що при вирішенні даного спору ст. 125 Житлового кодексу Української РСР не може бути застосована, докази, що підтверджують належність відповідачів до визначених цією статтею пільгових категорій громадян, жодного значення для вирішення справи не мають.

Крім того, докази щодо відсутності іншого житла у власності відповідачів також не мають жодного значення для вирішення справи, оскільки законодавство не містить жодних пільг для народних депутатів України при виселенні їх із займаного службового жилого приміщення у разі відсутності у них на праві власності іншого житла.

Згідно цивільно- процесуального законодавства України судом розглядаються заяви, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Крім того, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

У відповідності до вимог ст. 131 ЦПК України, саме на сторін у справі покладаються зобов"язання надати свої докази суду.

Отже, судом встановлено, що законні підстави для задоволення заяви відсутні, відсутня жодна із підстав для скасування заочного рішення, визначених ст. 232 ЦПК України.

Так, відповідачі належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи, проте не з»явилися в судові засідання й не повідомили про причини неявки з неповажних причин; докази, на які представники відповідача посилаються не мають істотного значення для правильного вирішення справи, та не можуть вплинути на ухвалене заочне рішення.

За таких підстав заява є необґрунтованою і підлягає залишенню без задоволення.

На підставі вищевикладеного та, керуючись ст. ст. 5, 6, 10, 11, 60, 73, 208, 209, 212-215, 218, 224, 228, 231, 232, 293, 294 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву представника ОСОБА_2, яка діє за договором про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року № 753/15296/15-ц, провадження номер 2/753/7195/15 по справі за позовом УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ ВЕРХОВНОЇ РАДИ УКРАЇНИ до ОСОБА_5, ОСОБА_6 , третя особа ; Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України про виселення з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, залишити без задоволення.

Ухвала про залишення заяви відповідачів про перегляд заочного рішення без задоволення набуває чинності з моменту її проголошення та не підлягає оскарженню.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядається заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Повний текст ухвали виготовлено 15 квітня 2016 року.

СУДДЯ ЛЕОНТЮК Л.К.