Справа № 0907/2-7453/2011
Провадження № 22-ц/779/1733/2016
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О.В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Аккорд» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року КС «Аккорд» звернулася до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 12 жовтня 2007 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Ів-ФрВ/1261, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4 944,00 грн., з кінцевим строком його повернення до 12 жовтня 2008 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,1151 відсотків за кожний день користування кредитом.

Посилаючись на те, що станом на 03 жовтня 2011 року заборгованість за кредитним договором становила 14 837,97 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 4 244,00 грн., заборгованість по відсотках - 6 349,97 грн., заборгованість по сплаті пені - 4 244,00 грн., в добровільному порядку відповідач відмовляється погасити заборгованість, кредитна спілка просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КС «Аккорд» заборгованість за кредитним договором № Ів-ФрВ/1261 від 12 жовтня 2007 року в сумі 14 837,97 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КС «Аккорд» 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 148,37 грн. по оплаті держмита та 180,00 грн. по оплаті оголошення в засобах масової інформації.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 липня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального права.

Зазначає, що у зв'язку з скрутним матеріальним становищем, починаючи з листопада 2007 року він припинив здійснювати платежі на погашення кредиту, кінцевою датою повернення кредиту визначено 12 жовтня 2008 року, разом з тим з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 03 жовтня 2011 року, а тому вважає, що суд повинен був стягнути заборгованість в межах позовної давності, що передує даті звернення позивача до суду, а саме 570,51 грн., з яких основний борг - 424,00 грн., заборгованість за процентами - 146,51 грн.

Крім того вважає, що по інших нарахованих та не сплачених платежах сплила позовна давність.

Вказує, що суд першої інстанції стягнув з нього пеню в розмірі 100 % розміру боргу по кредиту, що суперечить принципам розумності та справедливості.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути заборгованість по кредиту в межах строку позовної давності, а в решті позовних вимог відмовити.

В засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, хоча про час та місце судового розгляду належним чином були повідомлені.

Від апелянта ОСОБА_2 поступила заява, у якій він зазначає, що апеляційну скаргу підтримує та просить судове засідання проводити у його відсутності.

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 жовтня 2007 року між КС «Аккорд» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Ів-ФрВ/1261, за умовами якого кредитна спілка надала позичальнику кредит в розмірі 4 944,00 грн., з кінцевим строком його повернення до 12 жовтня 2008 року.

За умовами договору, позичальник зобов'язувався щомісячно сплачувати спілці нараховані проценти та частину кредиту в терміни та розмірах не менше, ніж вказано у рекомендованому графіку платежів.

Проценти за користування кредитом нараховуються спілкою на фактичний залишок суми кредиту, виходячи з розрахунку 0,1151 за кожний день користування кредитом (п. 2.3 кредитного договору).

Додатком №1 до договору було визначено графік платежів, відповідно до якого погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячно до 12 числа кожного місяця.

За порушення строків сплати кредиту сторони передбачили, що позичальник сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми остаточної заборгованості за кожний день прострочення.

На підтвердження своїх вимог позивач надав розрахунок суми заборгованості з якого вбачається, що загальна заборгованість за кредитним договором становить 14 837,97 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 4 244,00 грн., заборгованість по відсотках - 6 349,97 грн., 4 244,00 грн. - пеня.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість за тілом кредиту та процентами, прийшов до правильного висновку, що така заборгованість підлягає стягненню на користь кредитної спілки, а також підлягає стягненню пеня, яка передбачена умовами договору.

Доводи апелянта про те, що починаючи з листопада 2007 року він припинив здійснювати платежі на погашення кредиту, кінцевою датою повернення кредиту було визначено 12 жовтня 2009 року, кредитна спілка звернулася до суду з позовом 03 жовтня 2011 року, а тому суд повинен був стягнути заборгованість в межах строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні спору в судовому порядку позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування позовної давності.

Зокрема, за змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1844цс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що судом неправомірно було стягнуто пеню в розмірі боргу по кредиту.

Так, згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами у розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі №6-100 цс14.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідачу нарахована пеня у розмірі 32 834,36 грн.

Рішенням Кредитного комітету про зменшення пені від 04 червня 2011 року було вирішено зменшити суму нарахованої пені за кредитним договором № Ів-ФрВ/1261 від 12 жовтня 2007 року та встановлено пеню по кредитному договорі в сумі, яка не повинна перевищувати суму отриманих за кредитним договором позичальником грошових коштів, тобто 4 244,00 грн. і припинити її нарахування.

Таким чином, з врахуванням того, що визначений розмір пені не перевищує розміру боргового зобов'язання, колегія суддів вважає, що підстав для її зменшення у суду першої інстанції не було.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2012 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський