19 вересня 2016 року м. Мукачево Справа №303/4022/16-ц
2/303/1968/16 Номер рядка стат. звіту - 45
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Немеш Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2
до відповідача ОСОБА_3
третя особа, без самостійних вимог на предмет спору: Мукачівський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області
про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання його таким, що втратив право користування квартирою №52, яка розташована по вул. Генерала Петрова, 2 в м. Мукачево Закарпатської області (надалі Квартира) та зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач є власником Квартири. У вказаній Квартирі зареєстрований відповідач, який по місцю реєстрації не проживає з 16 квітня 2014 року, його місце перебування позивачу невідоме. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.
Позивач та її представник на судовий розгляд справи не зявилися, натомість від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, при цьому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та не заперечив щодо винесення заочного рішення суду (а.с. 27).
Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через засоби масової інформації (а.с.31), про причини неявки суд не повідомив, а тому суд розглянув справу на підставі наявних у ній доказів.
Представник третьої особи у судове засідання також не з»явився, про причину неявки суд не повідомив.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
Згідно з даними свідоцтва про право власності від 08.11.2002 року, Квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 6), що також підтверджується наявним у матеріалах справи Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.05.2003 року №535984 (а.с. 7).
Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача з 16 квітня 2014 року підтверджується посвідченим актом від 24.06.2016 року №114 (а.с. 5).
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом п. 3 частини другої ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Частиною другою п. 15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у Квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний обєкт нерухомості, перешкоджає їй вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.
Отже, вимога за предметом позову у повній мірі відповідає законодавчо встановленому способу захисту порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
Як встановлено по справі, позивач є власником Квартири у встановленому законом порядку, тому має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в ній інших осіб.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі за позовом ОСОБА_38, ОСОБА_39 до ОСОБА_37, відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комсомольського МВ ГУ МВС України в Полтавській області про усунення перешкод у користуванні власністю. Так в вказаному судовому акті, Верховний Суд України вказав, що аналіз норм ст. 16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Частиною другою ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення.
Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.
Поряд з цим, будь яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на Квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що в Квартирі зареєстрований відповідач.
Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування Квартирою підлягають задоволенню.
Поряд з цим, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації місця проживання відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у Будинку на підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Крім того, така вимога у контексті з положеннями ст.ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 15 Цивільного кодексу України, є передчасною, оскільки позивачем доказово не підтверджено обставин щодо порушення органом уповноваженим на виконання таких дій її прав та охоронюваних законом інтересів.
Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.
2. Усунути ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Генерала Петрова, 2/52 Закарпатської області) перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2), таким, що втратив право користування квартирою №52, що знаходиться за адресою: м. Мукачево, вул. Генерала Петрова, 2.
3. Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Мукачево, вул. Генерала Петрова, 2/52 Закарпатської області) суму 551,20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 коп.) у відшкодування судових витрат.
4. Стягнути із ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2) в дохід держави суму 40 грн. (сорок гривень) витрат за оголошення в газеті «Новини Закарпаття» від 13.09.2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, без самостійних вимог на предмет спору: Мукачівський міський відділ Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.
5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії (для відповідача).
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (для позивача).
Суддя В.В. Кость