Справа № 415/7133/15-ц
Провадження № 22ц/782/488/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, липня місяця, 21-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі : головуючого судді Яреська А.В., суддів- Карайван Т.Д., ОСОБА_1, за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про змінення формулювання причини звільнення, зобовязання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу,

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськувугілля» про зобов»язання нарахувати та виплатити допомогу по тимчасовій втраті працездатності на час лікарняного; вважати дні чергової відпустки з 24.10.2015 року по 27.10.2015 року , які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року; визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськувугілля» № 153-к від 03.09.2015 року ; визнати формулювання причини звільнення його, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України невірною, та такою, що суперечить нормам законодавства України. Зазначити причиною звільнення ОСОБА_3 - власне бажання згідно до ст. 38 КЗпП України; вважати строк затримки видачі відповідачем ПАТ «ЛВ» трудової книжки при звільненні з 07.11.2015 року по 09.11.2015 року вимушеним прогулом; вважати днем звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «Лисичанськувугілля» день фактичної видачі трудової книжки 09.11.2015 року; зобовязати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати ; зобовязати відповідача нарахувати та сплатити позивачу одноразову допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору. У подальшому дещо змінив та уточнив свої позовні вимоги та просив суд вважати дні чергової відпустки з 24.10.2015 року по року, які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.2015 року по 06.11.2015 року; просив визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськувугілля» № 153-к від 03.09.2015 року ; визнати формулювання причини звільнення його, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України» невірною, та такою, що суперечить нормам законодавства України. Зазначити причиною звільнення ОСОБА_2 - власне бажання згідно до ст. 38 КЗпП України; вважати строк затримки видачі відповідачем ПАТ «ЛВ» трудової книжки при звільненні з 06.11.2015 року по року вимушеним прогулом; вважати днем звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «Лисичанськувугілля» день фактичної видачу трудової книжки 09.11.2015 року; зобовязати ПАТ «Лисичанськувугілля» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1528грн.32 коп. з утриманням 298грн.95 коп., з видачею 1229,37 грн. ; зобовязати відповідача нарахувати та сплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 706грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2016 року було позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» про змінення формулювання причини звільнення, зобов»язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу задоволено частково, було визнано незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» № 153-к від 03.09.2015 року, визнано формулювання причини звільнення за наказом № 153-к від 03.10.2015 року таким, що не відповідає чинному законодавству та було зобовязано Публічне акціонерне товариство «Лисичанськвугілля» звільнити ОСОБА_2 за власним бажанням, на підставі ч.І ст. 38 КЗпП України та внести відповідні зміни в трудову книжку, а саме: замість «звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України, вказати «звільнений за власним бажанням на підставі ч.І ст. 38 КзпП України», а у задоволені решти позовних вимог було відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення суду було оскаржено позивачем у тій його частині, якою позивачеві було відмовлено у задоволенні решти його позовних вимог, апелянт просив апеляційну інстанцію винести нове рішення по справі, яким визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськвугілля» № 153-к від 03.09.2015, визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_2, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п. 1 стЗб КЗпП України» невірною та такою, що суперечить нормам законодавства, зазначити причиню звільнення ОСОБА_2 - власне бажання згідно до ст.. 38 КЗпП України, вважати дні чергової відпустки ОСОБА_2 з 24.10.15 по які останній перебував на лікарняному при тимчасовій непрацездатності, перенесеними на дні з 03.11.2015 по 06.11.2015 включно, визнати протиправним та скасувати наказ ПАТ «Лисичанськвугілля» № 153-к від 03.09.2015р., визнати формулювання причини звільнення ОСОБА_2, яке зазначено відповідачем у трудовій книжці як «за згодою сторін за п. 1 стЗб КЗпП України» невірною та такою, що суперечить нормам законодавства. Зазначити причиною звільнення ОСОБА_2 - власне бажання згідно до ст.. 38 КЗпП України, вважати строк затримки видачі відповідачем - ПАТ «Лисичанськвугілля» ОСОБА_2 трудової книжки при звільненні з 7 листопада 2015 року по 09 листопада 2015 року - вимушеним прогулом, вважати днем звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «Лисичанськвугілля» день фактичної видачі трудової книжки - 9 листопада 2015 року, зобовязати ПАТ «Лисичанськвугілля» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогул у сумі 1528, 32 грн., зобовязати ПАТ «Лисичанськвугілля» нарахувати та сплатити ОСОБА_2 одноразову допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 706 грн.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї колегія суддів приходить до наступних висновків.

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновків про те, що відповідачем незаконно, наказом від 03.092015 року № 153-к було звільнено ОСОБА_2 за ст. 36 п.1 КЗпП України, вірно дійшов і до висновків про те, що відсутні підстави для сплати ОСОБА_2 одноразової допомоги у розмірі трьох середніх заробітних плат в сумі 32 706 грн.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, проте колегія суддів не погоджується із іншими висновками суду щодо особливостей трудових правовідносин що виникли між позивачем та відповідачем після надходження від нього заяв щодо звільнення та подальшої заяви щодо відкликання заяви про звільнення.

Так, суд першої інстанції зробив помилкові висновки у рішенні про те, що відсутні підстави для задоволення позову у частині вимог, у яких позивач просив вважати днем звільнення ОСОБА_2 з ПАТ «ЛВ» день фактичної видачі трудової книжки, просив нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, зробив помилкові висновки і про те, що «відсутні підстави про перенесення днів чергової відпустки під час перебування на лікарняному» з мотивів того, що «оскільки лікарняний був відповідачем оплачений у повному обсязі, що заперечувалось сторонами по справі».

Оскільки статтею 303 ЦПК є визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, то колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, а якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Отже, за таких обставин колегія суддів із врахуванням наявних у справі доказів робить наступні висновки: заяву ОСОБА_2 про надання йому відпустки із подальшим звільненням з огляду на її зміст (а.с. 37) роботодавець помилково розцінив як таку, що давала йому підстави для здійснення звільнення за ст. 36 КЗпП у ній відсутні посилання на наявність досягнутої щодо звільнення згоди сторін, яка одна є підставою для застосування такого звільнення. Отже, звільнення за цією заявою можно було здійснити тільки за ст.. 38 КЗпП за власним бажанням, що відповідало б дійсній волі працівника на момент написання заяви. Проте, оскільки вже 09.09.2015р. ОСОБА_2 відкликав свою заяву про звільнення (а.с. 21) то роботодавець не мав права вже звільнювати його із займаної посади та вносити запис про це у трудову книжку адже фактично угода сторін була відсутня.

Як вбачається з тексту наказу (а.с.24) та змісту записів у трудовій книжці звільнення було здійснено із посиланням саме на цей наказ тобто були підстави для визнання його неправомірним, проте лише у тій його частині, що безпосередньо стосувалась звільнення ОСОБА_2 з 27 жовтня 2015 року, адже інші питання, що були врегульовані наказом в.о. генерального директора Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» №153-к від 03 вересня 2015 року не мали безпосереднього відношення до предмету позову. Відсутність як у заяві про звільнення так і у самому наказі посилання на правову підставу звільнення свідчить про їх неповністю належне оформлення.

Доводи апелянта та висновки суду першої інстанції щодо перенесення днів чергової відпустки з 24.10.15 через перебування на лікарняному при тимчасовій непрацездатності на дні з 03.11.2015 по 06.11.2015 включно є хибними, адже у випадку звільнення працівника за власним бажанням чи за згодою сторін у якій визначено певну дату звільнення звільнення здійснюється саме з цієї дати, незважаючи на непрацездатність працівника. Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі ? КЗпП), не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за незявлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд унаслідок тимчасової непрацездатності) з ініціативи роботодавця, проте у ст. 38 КЗпП, що безпосередньо регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, відсутня жодна заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, тобто працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності у обумовлену для звільнення дату. Це підтверджується і позицією Міністерства соціальної політики України, у листі від 27 квітня 2012 р. №70/06/186-12 розяснювалось про те, що «чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП)», немає у законодавстві і заборони на звільнення у період хвороби за угодою сторін, за переведенням тощо ? тобто з будь-яких підстав звільнення, ініціатором якого є не роботодавець. Цю обставину слід враховувати і при вирішені питання щодо перенесення днів відпустки проте із врахуванням тих обставин, що дні тимчасової непрацездатності були оплачені, а день звільнення є визначений за вказівкою працівника у межах заявлених ним позовних вимог. Та обставина, що позивачем ця дата визначена із посиланням на день отримання ним трудової книжки тут правового значення не має, адже стягнення середнього заробітку як під час вимушеного прогулу здійснюється і при незаконному звільненні із відповідним обчисленням розміру компенсації, період розрахунку тут обумовлений межами заявлених позовних вимог, адже суд не має права виходити за їх межі. Затримка видачі ж трудової книжки є підтвердженою і вимоги позивача обґрунтовані і у цій частині, проте тут слід врахувати, що у цей період його права були порушені і незаконним звільненням, що тягне за собою теж обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу аналогічно до санкції про затримку видачі трудової книжки.

Таким чином за таких обставин сам факт надання ОСОБА_2 заяви про відкликання своєї заяви про звільнення 09 вересня 2015 року свідчить про те, що з часу свого звільнення він став перебувати у вимушеному прогулі його ж вимога вважати днем його звільнення день фактичної видачі трудової книжки -09 жовтня 2015 року за таких обставин може бути задоволена, хоч і з дещо інших підстав. Так, судова практика Верховного суду що склалась по цій категорії справ свідчить про те, що «встановивши, що звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу проведено незаконно, суд на прохання працівника, який у звязку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати незаконним звільнення із зазначених останнім підстав і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення із дня постановлення рішення та формулювання його причин відповідно до ст. 38 чи 39 КЗпП. Останнє не суперечитиме закону, оскільки вимоги ст. 38 КЗпП про двотижневий строк попередження на випадки наявності поважних причин не поширюються».

Оскільки статтею 11 ЦПК є визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а вимоги за позовом заявлені про звільнення з 09 жовтня 2015 року то саме з цієї дати діючи виключно у межах заявлених позовних вимог і слід здійснити звільнення з огляду на наведене вище. Оскільки звільнення було здійснено фактично з 27 жовтня 2015 року по ч. 1 ст. 36 КЗпП і це звільнення не відповідало вимогам закону та порушувало законні права працівника то ОСОБА_2 за таких обставин слід вважати незаконно звільненим саме з цієї дати і саме з цієї дати слід вважати таким що розпочався період його вимушеного прогулу, а отже є підстави для стягнення середнього заробітку за цей час, обчисленого відповідно до правил Постанови Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995 року, правових позицій Верховного суду України висловлених по справі №6-648цс15 від 16.12.2015 р. та з огляду на зміст довідок про середньоденну заробітну плату у розмірі 509 гривень 44 копійки обчислених без врахування відрахувань (а.с. 54, 64), а саме у розмірі 509,44Х3=1528 гривень 32 копійки. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року.

Що ж до доводів апеляції про безпідставність відмови суду у задоволенні вимог про зобовязання відповідача нарахувати та сплатити позивачу одноразову допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат - то вони не заслуговують на увагу, адже відповідно як до змісту п.9.5 Колективного договору Публічного акціонерного товариства «Лисичанськувугілля» шахта ІМ..ОСОБА_4» , так і до п. 12.15 «Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості» сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку лише за наявності певних умов а саме це повинен бути працівник, що має право на пенсію за віком чи по інвалідності, сплачується вона лише при першому його звільненні з Підприємстві (структурного підрозділу, відособленого підрозділу, філіалу, товариства і др.) (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки).

Між тим, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 вже була призначена пенсія довічно ще до початку трудових відносин із відповідачем (копія пенсійного посвідчення № 6 свідчить про призначення пенсія за віком, довічно, дата видачі 24.03.2010 року ( а.с.15) тобто позивач реалізував вже своє право на вихід на пенсію ще до 28.09.2011 року, коли він був прийнятий на ВП «Шахта ім. ГГ. Капустіна» на посаду головного інженера шахти. До оформлення ж пенсії він працював у структурних підрозділах ВАТ «Лисичанськвугілля» (а.с. 19), проте безпосередньо перед оформленням пенсії працював на інших підприємствах, що не входять до структури ВАТ «Лисичанськвугілля» - а саме ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» (Донецька область, 29.11.2010-16.01.2011). Доводи апеляції про те, що ПАТ «Лисичанськувугілля» було першим підприємством куди він працевлаштувався за основним місцем роботи після оформлення пенсії та яке на його думку відповідно повинно було сплатити одноразову допомогу висновків суду першої інстанції не спростовують адже спростовуються відомостями з його трудової книжки, оскільки з неї вбачається, що і до оформлення пенсії ОСОБА_2 працював у структурних підрозділах ВАТ «Лисичанськвугілля» та звільнявся звідти (а.с. 19), отже немає підстав вважати, що це було саме перше його звільнення з йього підприємства, його структурного підрозділу, відособленого підрозділу чи філіалу. Отже, за таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що суд першої інстанції вірно дійшов до висновків про відсутність підстав для розповсюдження на ОСОБА_2 дії п.9.5 зазначеного вище Колективного договору, адже у ПАТ «Лисичанськувугілля» він працевлаштувався вже оформивши пенсію, звільнення з ПАТ «Лисичанськувугілля» не можна вважати першим з огляду на наведене вище.

Крім того, колегія суддів бере до уваги ту обставину, що суд першої інстанції вірно пославшись у тексті рішення на положення частини 3 ст. 235 ЦПК про те, що ч.З ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю( пункт) закону не виконав приписи цієї норми закону та замість того щоб у судовому рішенні самостійно змінити формулювання і вказати в рішення причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства поклав ці обовязки на відповідача, не зазначивши при цьому у резолютивній частині рішення правильної дати звільнення. При цьому суд першої інстанції не врахував, що після виконання судом вимог ст. 235 КЗпП роботодавець і так зобовязаний внести виправлення до трудової книжки з огляду на приписи п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, де зазначено про порядок оформлення визнання недійсним запису про звільнення у разі незаконного звільнення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення.

Отже, за таких обставин оскаржуване рішення підлягає зміні із викладенням резолютивної його частині у іншій редакції, якою слід лише частково визнати неправомірним та скасувати наказ в. о. генерального директора Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» №153-к від 03 вересня 2015 року а саме у частині звільнення ОСОБА_2 з 27 жовтня 2015 року, у рішенні ж слід зазначити про те, що слід вважати ОСОБА_2 звільненим за власним бажанням з посади виконуючого обовязки директора ОП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна» по ч. 1 статті 38 Кодексу законів про працю України з 09 листопада 2015 року.

Оскільки судом першої інстанції не було вирішено питання щодо стягнення судових витрат, то необхідно стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» судові витрати на користь держави у розмірі 1157 гривень 52 копійки.

З огляду на наведене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 316 ЦПК України, судова колегія

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 16 травня 2016 року змінити, виклавши його у наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1528 гривень 32 копійки, обчислені без врахування передбачених законодавством утримань.

У іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» судові витрати на користь держави у розмірі 1157 гривень 52 копійки.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: