АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/123/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі :головуючої судді Карпусь С.А

суддів :Федорової Н.О., Матковської Л.О.

при секретарі Бондарі О.В.

з участю: адвоката ОСОБА_1,

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. На обґрунтування позову зазначав, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1984 року, під час якого за спільні кошти придбали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 у ЖБК № 84. В 1986 році відповідач вступила в члени ЖБК № 84, а після виплати на початку 1992 року повністю паю за квартиру, 15 грудня 1992 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру. 29 вересня 1998 року шлюб між ними було розірвано. На даний час йому стало відомо, що колишня дружина, вважаючи себе єдиним власником квартири, розпорядилась нею, заповівши їх спільній дочці ОСОБА_5. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 заперечує його право власності на житло, просив суд розподілити між ним та його колишньою дружиною квартиру АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири, залишивши іншу 1/2 частину у власності ОСОБА_4.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року позов задоволено. Проведено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_2

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6 Провадження № 22-ц/792/123/16

Доповідач Карпусь С.А. Категорія № 5

право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. 1/2 частину квартири залишено у власності ОСОБА_4. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі. Вона посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність його висновків обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими. Суд не урахував, що позивачем пропущений строк позовної давності та безпідставно не застосував ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України. В судовому засіданні 19 листопада 2015 року вона подавала заяву про застосування строку позовної давності при вирішенні спору, проте суд незаконно відмовив в його застосуванні. Згідно рішення Хмельницького міського суду від 05.03.2004 року встановлено, що ОСОБА_2 з березня 2002 року вибув з спірної квартири і понад 6 місяців в квартирі не проживав, тому його визнано таким, що втратив право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі цього рішення 22.04.2004 року позивач був знятий з реєстрації у даній квартирі, а з 22.10.2004 року зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_2. З квітня 2004 року ОСОБА_2 був позбавлений права користування своїм майном, проте вказане рішення не оскаржував та самостійно оформив виписку в паспорті. Тобто позивач взнав про порушення свого права 22 квітня 2004 року, а звернувся до суду з позовом в жовтні 2015 року і пропустив строк позовної давності, тому відповідач подала заяву про застосування строку позовної давності. Також є неправильним посилання суду на норми Сімейного Кодексу України, який набув чинності 01.01.2004 року, оскільки на час видачі у 1992 році їй свідоцтва про право особистої власності на майно діяв Кодекс про шлюб та сімю.

В запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просив її відхилити. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В силу ст. ст. 10, 60 цього Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив та правильно виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1984 року по 29 вересня 1998 року за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 у ЖБК № 84, загальною площею 65,8 м. кв., яка відповідно до статей 68, 69, 70 СК України є спільною сумісною власністю, частки в якій сторін є рівними і тому обґрунтовано визнав за кожним із них право власності на ? частину цієї квартири.

Такі висновки суду відповідають закону та підтверджуються матеріалами справи, зокрема технічним паспортом на квартиру, ордером на жиле приміщення в будинку ЖБК № 84 від 6.11.1986 року, свідоцтвом про право особистої власності на квартиру, виданим відповідачу 15 грудня 1992 року Хмельницьким міським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, даними витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, копією свідоцтва про розірвання шлюбу та визнаються відповідачем.

Як встановлено судом, спірна квартира була придбана сторонами 15 грудня 1992 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи суду необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

При вирішенні даної справи суд помилково керувався ч.1 ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України (1 січня 2004 року), застосуванню підлягали статті 22, 28 КпШС України.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 28 цього Кодексу в разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у ст. 70 СК України, якою керувався суд при вирішенні даної справи.

Враховуючи викладене та встановлені судом фактичні обставини, хоча і при застосуванні неналежних положень СК України замість положень КпШС України, суд вірно вирішив спір по суті, а з урахуванням того, що за наслідком розгляду даної справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, тому колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування ухваленого рішення.

Про вказане також зазначено і в правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України по справі 6-1662цс15 від 04 листопада 2015 року.

Також правильними є висновки суду про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в ст. 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст.11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й ч.2 ст. 72 СК України.

Згідно вимог ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Як зясовано судом, шлюб між сторонами було розірвано 29 вересня 1998 року, після чого поділу спільного майна не відбулося. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні зясовано, що про порушення свого права власності на частку у спірній квартирі позивач дізнався протягом 2015 року від сина, з яким постійно спілкується, про бажання відповідача відчужити всю квартиру спільній дочці, позбавивши його права власності. Таким чином, позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати 22 квітня 2004 року, не заслуговують уваги. Суд обґрунтовано не прийняв до уваги рішення Хмельницького міського суду від 5 березня 2004 року про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на жиле приміщення у квартирі АДРЕСА_2, на підставі якого позивач 22 квітня 2004 року був знятий з реєстрації в спірній квартирі. Ця обставина не свідчить про порушення права власності позивача на частку у спільній сумісній власності подружжя, що могло б бути підставою для відліку позовної давності.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. В силу ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча /підпис/ ОСОБА_7

Суддя /підпис/ ОСОБА_8

Суддя /підпис/ ОСОБА_9

Згідно оригіналу: суддя апеляційного суду С.А. Карпусь