АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1734/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
секретарОСОБА_5

за участю:

позивача ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_7

відповідача ОСОБА_8

представника відповідача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

26 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 29 листопада 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_8 укладений договір позики відповідно якого він передав у власність відповідача грошові кошти в розмірі 10200 доларів США, еквівалент в національній валюті становить 82 600 гривень, а відповідач зобов'язався повернути таку суму грошей або еквівалент у гривнях по курсу продажу долара США, що складався б на момент повернення 01 грудня 2014 року.

Відповідно до п.9 договору позики дружиною відповідача ОСОБА_10 надано згоду на укладання даного Договору.

Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується розпискою від 29.11.2012 року.

Відповідно п.2 договору позики відповідач зобов'язується повернути позику до 01 грудня 2014 року у тій же валюті в якій надавалась, або в національній валюті України по курсу продажу долара США.

Станом на час подання позову в суд, позика по вказаному договору не повернута, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом та просив з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_10 солідарно, на його користь грошові кошти в розмірі 11017,70 доларів США, що включає в себе 6429,96 дол. США борг по договору позики; 275,74 дол. США - 3% річних; 4315 дол. США пеня та стягнути судові витрати.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі та стягнути судові витрати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з того, що 29 листопада 2012 року між відповідачем ОСОБА_8 та позивачем ОСОБА_6 укладений договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти у національній валюті в сумі 82600 грн., а відповідач зобов'язався повернути позикодавцеві ОСОБА_6 таку ж суму грошей до 1 грудня 2014 року. Даний факт отримання грошових коштів також підтверджується розпискою ОСОБА_8 від 29.11.2012 року.

Відповідно до п.6 договору позики, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З наданих відповідачем ОСОБА_8А квитанцій вбачається, що останній вніс до AT «Дельта Банк» в рахунок погашення заборгованості позивача ОСОБА_6 згідно кредитного договору № 2304/0908/55-036 від 29.09.2008 року кошти в розмірі 97 061, 46 грн., тобто повністю виконав свої зобов'язання по договору позики між сторонами.

Посилання представника позивача ОСОБА_7, що згідно даного договору позики грошове зобов'язання повинно виконуватись у іноземній валюті, суд першої інстанції вважав таким, що не відповідає вимогам діючого цивільного законодавства та положенням даного договору позики.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та умовах встановлених законом. В даному випадку у сторін відсутні дозволи для розрахунків в іноземній валюті, а тому згідно п. 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти у гривнах, тому згідно положень даного договору і повертати позику потрібно у гривнах.

Крім цього в судовому засіданні зі слів позивача та відповідачів встановлено, що самого факту передачі грошових коштів позивачем відповідачу не відбувалось, даний договір позики між сторонами був укладений для виконання договору купівлі - продажу автобуса між позивачем та відповідачем.

Колегія суддів в повній мірі не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, вірно згідно до ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий., неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи.

У відповідності до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, виник спір.

Відповідно до ч.2 ст.11 та ст.509 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

За вимогами ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості і відповідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Встановлено, що 29.11.2012 року між відповідачем ОСОБА_8 та позивачем ОСОБА_6 укладений договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за №11234. (а.с.5).

Згідно п.1 зазначеного договору позикодавець ОСОБА_6 передав, а позичальник ОСОБА_8 прийняв у власність 82600 грн. еквівалент 10200 доларів США. Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. (а.с.6).

Відповідно до п.2 договору, зазначену вище суму грошей позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 1 грудня 2014 року.

Згідно п.6 договору позики, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Аналіз договору позики, розписки дає підстави колегії суддів погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що 29.11.2012 року між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_8 укладено договір позики у відповідності до чинного законодавства.

Згідно п.1 договору позики від 29.11.2012 року відповідач ОСОБА_8 отримав від позивача ОСОБА_6 грошові кошти 82600 грн. еквівалент 10200 доларів США. (а.с.5), що також підтверджується і розпискою від 29.11.2012 року (а.с.6).

Відповідно до п.6 договору позики, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошей готівкою або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

З наданих відповідачем ОСОБА_8 копій квитанцій та меморіальних ордерів (а.с.23-59), вбачається наявність зарахування коштів на банківський рахунок позивача коштів в розмірі 8573,04 дол. США, що еквівалентно 97061,46 грн., в рахунок погашення заборгованості позивача ОСОБА_6 згідно кредитного договору №2304/0908/55-036 від 29.09.2008 року в AT «Дельта Банк».

З наведеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове виконання відповідачем зобовязання за договором позики від 29.11.2011 року, у відповідності до п.6 договору позики.

При цьому колегія суддів погоджується з твердженням відповідача про зарахування коштів на банківський рахунок позивача в рахунок боргу саме за договором позики від 29.11.2011 року, а не за розпискою від 30.11.2012 року (а.с.69), відповідно до якої відповідач ОСОБА_8 30.11.2012 року отримав від позивача ОСОБА_6О в поворотний борг 38880 грн. в еквіваленті 4800 дол. США та зобовязався повернути борг до 01.12.2014 року, оскільки даний факт відповідає умовам п.6 договору позики від 29.11.2011 року.

Колегія суддів не приймає до уваги розписку від 30.11.2012 року, зважаючи на те, що сторона позивача, при апеляційному розгляді даної справи зазначила про це, та посилаючись, що коштами в розмірі 8573,04 дол. США було погашено борг за розпискою від 30.11.2012 року на суму 4800 дол. США, та 3773,04 дол. США по розписці від 29.11.2012 року. Саме з цих міркувань були надані додаткові письмові доповнення до позовної заяви (а.с.67-68), з вимогами про стягнення на користь позивача солідарно з обох відповідачів суму боргу в іноземній валюті, а саме в розмірі 6426,96 дол. США, що складається з: 275,74 дол. США - 3% річних, 4315,00 дол. США - пені, а всього 11017,70 дол. США.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у звязку з тим, що відповідачем ОСОБА_8А в рахунок погашення заборгованості позивача ОСОБА_6 згідно кредитного договору № 2304/0908/55-036 від 29.09.2008 року, внесено кошти в розмірі 97061, 46 грн., позика отримувалась в національній валюті України гривні, а не в доларах США, тому відповідач повністю виконав свої зобов'язання по договору позики, виходячи з наступного.

Встановлено, що згідно з п.1 договору позики позикодавець ОСОБА_6 передав, а позичальник ОСОБА_8 прийняв у власність 82600 грн. еквівалент 10200 доларів США, які зобов'язався повернути (п.2) до 01.12.2014 року, що підтверджується і розпискою.

У ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.191 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, ЗУ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та ЗУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27.04.2016 року по справі №640/7533/15ц, а також постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14, від 16.09.2015 року №6-190цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, а також узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 01.06.2006 року у справі «Федоренко проти України».

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Встановлено, що в грошовому зобов'язанні, а саме договорі позики від 29.11.2012 року сторонами визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч.2 ст. 533 ЦК України.

Проте суд першої інстанції не врахував зміст договору позики у зв'язку з чим не застосував правову норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин в даній справі.

Таким чином, колегія суддів, з урахуванням положень договору позики, наявних копій квитанцій та меморіальних ордерів про перерахунок грошових коштів відповідачем на банківський рахунок позивача, приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_8 не в повному обсязі виконав свої зобовязання та має борг в розмірі 1626,96 дол. США (10200-8573,04=1626,96), що еквівалентно 40381,15 грн. (по курсу станом на 04.08.2016 року 1 дол. США = 24,81600800 грн.), який підлягає до стягнення лише з відповідача ОСОБА_8

Колегія суддів відмовляє в задоволені вимог позивача про солідарне стягнення боргу з відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_10, оскільки солідарне стягнення боргу не передбачено договором позики і ОСОБА_10 не є стороною в даному договорі.

Відповідно до приписів ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України, визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З вказаних підстав, оскільки розмір процентів не встановлений договором позики, позовні вимоги позивача про стягнення трьох проценти річних від простроченої суми підлягають до задоволення і цей розмір складає 1211,22 грн.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача в частині стягнення пені, остаточний розмір якої визначено позивачем в сумі 4315 дол. США.

При цьому колегія суддів виходить з того, що, як встановлено з пояснень представника позивача в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, розрахунок пені проведено на підставі ст.1048 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Стягнення пені дана стаття не передбачає.

Таким чином, у звязку з неповним виконанням зобовязань ОСОБА_8 за договором позики від 29.11.2012 року, до стягнення з відповідача ОСОБА_8 на користь позивача ОСОБА_6 підлягають кошти в розмірі 41592,37 грн., що включать: борг за договором позики в сумі 40381,15 грн.; три проценти річних від простроченої суми - 1211,22 грн. (40381,15+1211,22=41592,37).

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України проводиться розрахунок судових витрат. Встановлено, що позивачем заявлено позовні вимоги на суму 277594,04 грн., задоволено вимоги на суму 41592,37 грн., що становить 15%. Позивачем проведено оплату судового збору за подання позову до суду в сумі 2899,32 грн., за подання апеляційної скарги в сумі 3189,25 грн. (500+2689,25=3189,25), а всього 6088,57 грн. Оскільки вимоги позивача задоволено на 15%, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 913,29 грн. (6088,57 * 15% 6 100%=913,29).

На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи; з неправильним застосування норм матеріального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_12 задовольняє частково, рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у даній справі скасовує та ухвалює нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення боргу задовольняє частково. Стягує з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу кошти в розмірі 41592 грн. 37 коп., судові витрати в сумі 913 грн. 29 коп., а в решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовляє.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення боргу скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу кошти в розмірі 41592 грн. 37 коп.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати в сумі 913 грн. 29 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :