Справа № 461/4341/16-ц
Провадження № 2/461/1429/16
У Х В А Л А

СУДОВОГО ЗАСІДАННЯ

28.07.2016 року Галицький районний суд м.Львова в складі: головуючого судді Волоско І.Р., секретар Підлужний Р.А., розглянувши матеріали цивільного позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради,третя особа -Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про стягнення шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження Галицького районного суду м.Львова надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради,третьої особи Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про стягнення шкоди.

Суддя по справі - ОСОБА_2 до початку зясування обставин у справі та перевірки їх доказами заявляє самовідвід, покликаючись на те, що чоловік позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 працює суддею Галицького районного суду м.Львова.

Як вбачається із пункту 4 ч.1 ст.20 ЦПК України, суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦПК України за наявності підстав, зазначених, зокрема, у статті 20 цього Кодексу, суддя зобов'язаний заявити самовідвід.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений легітимності, яка вимагається у демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення у справах «Булут проти Австрії» від 22.02.1996 року, «Бускаріні проти Сан-Марино»). Термін «закон» про який ідеться в цьому положенні, стосується, таким чином, не лише законодавства щодо створення і компетенції судових органів, а й будь-якого іншого положення національного права, невиконання якого робить неправомірною участь одного або кількох суддів у розгляді справи. Тут йдеться, зокрема, про положення щодо повноважень, щодо несумісностей і щодо відводу судді. (рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії»).

Недотримання судом зазначених положень означає в принципі порушення пункту 1 ст. 6 (справи «Цанд проти Австрії», заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти Франції», заява № 11879/85, рішення комісії від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання; особиста безсторонність судді не ставиться під сумнів, аж доки не буде доведено протилежне. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи «Пуллар проти Сполученого Королівства» і «Томанн проти Швейцарії», а також «Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і «Дактарас проти Литви»).

Враховуючи викладене, оскільки наявні обставини з приводу неможливості судді брати участь у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про стягнення шкоди, суд приходить до висновку, що самовідвід головуючого судді підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 20, 21,24 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

Заявити самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третьої особи - Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про стягнення шкоди .

Справу передати на автоматизований розподіл відповідно до ст. 11-1 ЦПК України.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя І.Р.Волоско.