Справа № 339/210/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1846/2016
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б. В. Б.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болехівського міського суду від 22 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 більше одного року не проживає за вказаною адресою: в м. Болехові, по вул. Ю. Дрогобича, 28, тому просив визнати відповідачку, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Рішенням Болехівського міського суду від 22 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку від 14.02.1992 року належить будинок за адресою: АДРЕСА_1. У цьому будинку зареєстрована на проживання та проживала до 2015 року його колишня дружина ОСОБА_3 Однак, з березня 2015 року відповідачка за даною адресою не проживає, а забрала свої речі і живе у своєї матері по вул. Кобринської в м. Болехові. Отже вона втратила інтерес до цього житла. Актами обстеження матеріально-побутових умов підтверджується факт не проживання відповідачки в зазначеному будинку та визнано нею самою. Судом помилково взято до уваги твердження відповідачки про те, що він чинить їй перешкоди у користуванні житлом, оскільки вони є голослівними.

На думку апелянта висновок суду про те, що ОСОБА_3 була відсутня за місцем реєстрації з поважних причин, так як змушена була їздити на заробітки за кордон, спростовується, тим, що вона поверталася із заробіток до своєї матері, а до його будинку не приходила жодного разу.

Крім того, апелянт вважає, що посилання суду на норми ст. 64 ЖК України про те, що відповідач відноситься до членів сім'ї наймача і має ті самі права й обов'язки, що і наймач, не відповідає дійсності, оскільки рішенням суду від 23.10.2015 року шлюб між ними розірваний і вона не є членом його сім'ї. З березня 2015 року вона не проживає у його будинку та будь-яких договорів найму на житло не укладено.

За таких обставин апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримав та просив про їх задоволення.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлена про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку від 14.02.1992 року будинок за адресою: АДРЕСА_1, (а.с.4-5,7).

В цьому будинку з позивачем зареєстрована відповідачка, та їхні сини ОСОБА_4(1995р.н.) та ОСОБА_5 (2001р.н.), що підтверджується довідкою та копією будинкової книги (а.с.28-30). Шлюб між сторонами розірвано, згідно рішення Болехівського міського суду від 23 жовтня 2015 року (а.с.22-23). Крім пояснень позивача факт не проживання відповідача у вказаному будинку також підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов (а.с.8-11).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що відповідачка не втратила право на користування житлом, оскільки вона не проживає у вказаному будинку, більше одного року з поважних на те причин та через перешкоди позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Право власності має абсолютний характер, зміст якого складає правомочність власника володіти, користуватися та розпоряджуватися належним йому майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Згідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідачка через скрутне матеріальне становище, навчання сина, змушена була їздити на заробітки закордон. Із закордонного паспорта відповідачки вбачається, що вона з березня по серпень 2015 року та з листопада 2015 року по липень 2016 року перебувала за кордоном.

Колегія судів приходить до висновку, що суд вірно оцінив поважність вказаних причин непроживання відповідачки АДРЕСА_1 поважними.

Посилання апелянта про те, що, ОСОБА_3 повертаючись із закордону, не приходила до нього, а проживала у своєї матері, а відтак втратила інтерес до спірного житла, не заслуговують на увагу, оскільки у суді першої інстанції підтверджено те, що він чинить їй перешкоди у користуванні житлом, помінявши замки до вхідних дверей будинку. Даний факт підтвердив допитаний судом першої інстанції, як свідок їхній син ОСОБА_4 Крім того, не заперечив даний факт і сам апелянт.

Підсумовуючи вище описане, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, зібраним доказам дана належна правова оцінка, висновок про відсутність підстав для задоволення позову є вірним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Болехівського міського суду від 22 липня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта