Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/213/16 Головуючий у 1-й інстанції: Іваненко О.В.
Є.У.№ 320/850/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого Савченко О.В.,

суддів Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

за участю секретаря Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання факту, що жінка та чоловік проживали однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ житлового будинку в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 2008 року по червень 2014 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Вони не мали спільного бюджету, але разом займалися комерційною діяльністю і господарювали, а виручені кошти витрачали в спільних інтересах, а також для своїх особистих та побутових потреб. 19 березня 2009 року сторони купили житловий будинок АДРЕСА_1 який зареєстрований на ім'я відповідача. Посилаючись на те, що відповідач після припинення шлюбних відносин не визнає її права власності на спірний будинок, чинить перешкоди у його користуванні, просила суд на підставі ст.74 СК України встановити факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2008 по червень 2014 року, визнати спірний будинок їх спільною сумісною власністю і визнати за нею право власності на його ? частку.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року позов задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 2008 року по червень 2014 року мешкали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Визнано житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив із того, що з 2008 року по червень 2014 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бізнес, за спільні кошти придбали спірний будинок. Тому, суд вважав, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя підлягають задоволенню.

Проте, вказаний висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 2002 року постійно зареєстрована і проживає в АДРЕСА_2

До січня 2008 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.108).

ОСОБА_3 у шлюбі не перебував, до березня 2009 року постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_3, а з березня 2009 року - в селі Троїцьке, Мелітопольського району, Запорізької області.

За договором купівлі-продажу від 19 березня 2009 року, укладеним з ОСОБА_5, ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

Інтереси продавця ОСОБА_5 за цим договором на підставі нотаріально посвідченої довіреності представляла ОСОБА_2 (а.с.8,12).

Як зазначено у п.2 договору, продаж житлового будинку вчинено за 33 908 грн., які представник продавця отримала від покупця до підписання цього договору.

У п.8 договору зазначено, що будинок продається представником продавця, яка в шлюбі не перебуває, і купується покупцем, якій в шлюбі не перебуває (а.с.8).

Із розписки від 04.04.2009р., складеної ОСОБА_2, вбачається, що остання передала продавцю спірного будинку виручені від продажу кошти частками, остаточний розрахунок між продавцем і його повіреним проведений 12.06.2009р. (а.с.11).

У липні 2014 року ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогами про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним з підстав, передбачених ст.235 ч.2 ЦК України, в частині покупця і переведення прав покупця за цим договором з ОСОБА_3 на неї. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що будинок придбаний за її особисті кошти, проте, оскільки вона займається комерційною діяльністю і має боргові зобов'язання, з метою уникнення можливого звернення стягнення на нерухоме майно у майбутньому, покупцем за цим договором зазначений ОСОБА_3 (а.с.109-112).

Вказаний позов за заявою позивача ухвалою суду був залишений без розгляду, що не оспрювалося сторонами у суді.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, позивач вказувала, що з 2008 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, спільного бюджету не мали, проте проживали однією сім'єю, займалися спільним бізнесом і мали спільне господарство, придбали спірне майно - житловий будинок, зареєстрований на ім'я відповідача.

В обґрунтування своїх доводів позивач надала суду фотокопію довідки виконкому Новобогданівської сільської ради, оригінал якої судом не досліджувався і справжність якої на порушення ст.138 ЦПК України судом не засвідчена, згідно якої ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вели спільне господарство в АДРЕСА_1, з січня 2009 року по червень 2014 року, а також 4 фотознімки із зображеннями сторін і їх знайомих у спірний період часу (а.с.6,39-40).

В засіданнях суду першої і апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснювала, що її постійним місцем проживання являється м.Мелітополь, в якому вона займається будівельним бізнесом. Спірний будинок використовувався сторонами як дача і як місце зберігання сільськогосподарської техніки, оскільки крім будівельного бізнесу вони разом з ОСОБА_3 займалася вирощуванням сільськогосподарської продукції, у зв'язку з чим орендували земельні ділянки і сади в с. Троїцьке. На період проведення сільськогосподарських робіт вона приїздила в с.Троїцьке і зупинялася в спірному будинку. На момент придбання будинку ОСОБА_3 працював у неї водієм, виконував її доручення, охороняв орендовані сади, за що вона виплачувала йому заробітну плату. Спільного бюджету сторони не мали, оскільки відповідач не мав постійного заробітку і фактично утримувався за рахунок коштів, які вона виплачувала йому за виконані доручення. Проте вважає, що між сторонами склалися фактичні шлюбні стосунки, оскільки вона виконувала подружні обов'язки, сторони разом вели господарство і мали спільний бізнес, їздили відпочивати на море, разом витрачали кошти тощо.

Доводи позивача щодо її відносин з ОСОБА_3, які мали місце після придбання спірного будинку, підтвердили допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які пояснювали, що сторони мали спільний бізнес, у 2009 році разом купували спірний будинок, позивач сама віддавала за нього гроші, завезла туди меблі, робила в будинку ремонт, сторони разом їздили відпочивати на море і таке інше.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначав, що між сторонами у 2008-2009 р.р. дійсно були близькі стосунки, він працював у ОСОБА_2 водієм і охоронцем, пізніше вони мали спільний бізнес, проте однією сім'єю ніколи не проживали, спільного бюджету не мали. Постійним місцем проживання ОСОБА_2 являється приватний будинок у м. Мелітополі. Він до 2009 року проживав у с.Терпіння, а після купівлі будинку - в с.Троїцьке. Спірний будинок був куплений ним за його особисті кошти. Позивач зупинялася в цьому будинку в літній період часу, коли на вихідні приїздила в село як орендар земельних ділянок для здійснення контролю за ходом сільськогосподарських робіт.

Доводи відповідача підтвердили свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які пояснювали у суді першої інстанції, що в спірному будинку ОСОБА_3 постійно проживав один, а ОСОБА_2 інколи приїздила туди з Мелітополя для вирішення виробничих питань.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Правила ст.74 СК України поширюються на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1 та 4 статті 60 ЦПК України).

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що сторони на момент придбання спірного будинку не були сім'єю, оскільки спільно не проживали, не були пов'язані спільним побутом, не мали спільного бюджету, взаємних прав та обов'язків.

Постійним зареєстрованим місцем проживання позивача весь спірний період часу був приватний будинок у м. Мелітополі, а постійним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 до березня 2009 року було с.Терпіння, Мелітопольського району Запорізької обл., а після придбання будинку - с.Троїцьке.

При укладанні договору купівлі-продажу будинку позивач за нотаріально посвідченою довіреністю представляла інтереси продавця і відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України не мала права вчиняти правочин від імені продавця у своїх інтересах, тобто одночасно набувати право спільної сумісної власності з відповідачем, який був покупцем за цим договором.

При підписанні договору сторони зазначили в його п.8, що ні представник продавця, ні покупець у шлюбі не перебувають. Своєї письмової згоди на придбання відповідачем спірного будинку у спільну сумісну власність позивач не надавала, тоді як за діючим сімейним законодавством вчинення такого правочину одним із подружжя можливо тільки за письмовою згодою другого подружжя.

У передбаченому законом порядку вказаний договір купівлі-продажу судом не визнаний недійсним, а отже в силу ст.204 ЦК України є правомірним.

Обставини, на які посилалася ОСОБА_2 у своїй позовній заяві від 23.07.2014р. про визнання договору удаваним в частині покупця і переведення на неї прав покупця з тих підстав, що будинок був придбаний за її особисті кошти, фактично спростовують її доводи у цій справі про проживання сторін однією сім'єю на момент придбання спірного майна і його придбання у спільну сумісну власність.

Ведення сторонами спільного бізнесу, виконання відповідачем за плату доручень позивача, виконання обов'язків водія і охоронця, спільний відпочинок, близькі стосунки не є достатньою підставою для висновку про те, що сторони на момент придбання спірного будинку проживали однією сім'єю і що спірний будинок у зв'язку з цим являється їх спільною сумісною власністю.

Довідка виконкому сільської ради про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з січня 2009 року вели спільне господарство в с.Троїцьке (а.с.6), додані до матеріалів справи 4 фотографії, на яких зображені сторони по справі і їх знайомі під час вживання їжі, пояснення свідків про те, що під час проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в спірному будинку вони сприймали їх як подружжя, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Спільне господарювання на орендованих сторонами земельних і садових ділянках в с.Троїцьке, спільне дозвілля і відпочинок на морі, враження про сімейні стосунки сторін під час проживання у спірному будинку, яке склалося у свідків, не свідчить про те, що до придбання спірної нерухомості і на момент її покупки між сторонами існували стійкі відносини, притаманні сім'ї, і що вона набувалася ними у спільну сумісну власність за спільно зароблені кошти.

Надана позивачем розписка про передачу нею у червні 2009 року 2 500 доларів США ОСОБА_14 в якості остаточного розрахунку за проданий останньою будинок, лист, направлений продавцем ОСОБА_14 на адресу суду про обставини продажу нею будинку також не свідчать про те, що вказаний будинок являється спільною сумісною власністю сторін.

Як зазначено у п.2 договору купівлі-продажу, кошти за куплений будинок ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 як представнику продавця до підписання цього договору, тобто до 19 березня 2009 року. Передача в подальшому ОСОБА_2 отриманих від ОСОБА_3 коштів продавцю ОСОБА_14 як колишньому власнику будинку не є підставою для висновку про набуття позивачем права спільної сумісної власності на спірний будинок .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24 вересня 2015 року по цій справі скасувати і ухвалити нове - про відмову у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: