Справа № 299/951/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.В.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 14 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням майнових прав, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Виноградівського районного суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням майнових прав.

Позов обґрунтовано тим, що 03.08.2013 року ОСОБА_4, на підставі нотаріально посвідченої довіреності, продав їм автомобіль марки Ford Transit Connect, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, що належав на праві власності ОСОБА_6 Продаж даного автомобіля вчинено за 8000 доларів США та 2 металопластикові вікна, про що ОСОБА_4 видав відповідну розписку від 09.04.2014 року. Оформлення автомобіля на позивачів відклалося через об'єктивні причини.

31.03.2014 року ОСОБА_5 попросив від ОСОБА_3 вищевказаний автомобіль щоб з'їздити до Ужгорода. ОСОБА_3 дозволив ОСОБА_5 скористатися автомобілем, який обіцяв до вечора його повернути. Однак, в обумовлений час ОСОБА_5 автомобіль не повернув, через що ОСОБА_2 змушена була звернутися до правоохоронних органів.

В процесі перевірки за даною заявою стало відомо, що ОСОБА_4, не попередивши їх, 01.04.2014 року видав нотаріальну довіреність на розпорядження даного автомобіля ОСОБА_5

08.04.2014 року ОСОБА_4, скасував вказану довіреність на ОСОБА_5, однак той встиг 05.04.2014 року продати автомобіль ОСОБА_7

Таким чином, вважають, що спільними діями відповідачів їм завдано майнової шкоди у розмірі 194 120 грн., що складається з 8000 доларів США та 7800 грн. (вартість металопластикових вікон).

Крім того, діями відповідачів їм завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вони змушені були звертатися до правоохоронних органів для поновлення свого цивільного права, через протиправне позбавлення їх права користування автомобілем.

За таких обставин просили суд стягнути солідарно з відповідачів на їх користь 194 120 грн. майнової та 30 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Виноградівського районного суду від 14.09.2015 року в задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій просять його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З матеріалів справи вбачається, що 03.08.2013 року ОСОБА_4, що діяв від імені ОСОБА_6, видав нотаріально посвідчену довіреність згідно якої уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 представляти його інтереси в Україні з правом виїзду за кордон з питань, пов'язаних з розпорядженням належним ОСОБА_6 автомобілем марки Ford Transit Connect, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.7).

08.04.2014 року, ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву, згідно якої скасував видану ним 01.04.2014 року на ім'я ОСОБА_5 довіреність на право розпорядження вищевказаним автомобілем (а.с.9).

09.04.2014 року ОСОБА_4 склав розписку, якою підтвердив, що в серпні 2013 року він продав спірний автомобіль позивачам за 8000 доларів США та 2 металопластикові вікна (а.с.6).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не виникло деліктних зобов'язань.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивачами пред'явлено позов про солідарне відшкодування майнової та моральної шкоди з посиланням на ст.ст.1166, 1167, 1190 ЦК України.

При цьому в обґрунтування даного позову позивачі посилалися на те, що вони є власниками автомобіля, шкода їм завдана спільними діями відповідачів ОСОБА_4, який видав довіреність від 01.04.2014 року на ім'я ОСОБА_5, та ОСОБА_5, який отримавши від них автомобіль, не повернув його.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) зобов'язується передати у майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі - продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року в справі №6-688цс15. Зазначена постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

З матеріалів справи не вбачається, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в установленому законом порядку набули право власності на автомобіль марки Ford Transit Connect, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1., а видача ОСОБА_4, від імені ОСОБА_6 позивачам нотаріально посвідченої довіреності на володіння і розпорядження даним автомобілем, не породжує право власності позивачів на автомобіль.

Таким чином, з врахуванням наведеного, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками вказаного автомобіля і ними не доведено порушення їх прав, як власників автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.92р. « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаними сукупними діями або діями з єдністю наміру.

З аналізу вищенаведених норм слідує, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди (майнової чи моральної), необхідна наявність чотирьох умов відповідальності, а саме: вина відповідача; протиправна поведінка відповідача; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою - обов'язок доведення яких покладається на позивача.

Однак, в даному випадку колегія суддів констатує, що позивач ОСОБА_3 сам, з власної волі, без жодного примусу, передав автомобіль відповідачу ОСОБА_5, що визнається ним самим в позовній заяві, а також іншими сторонами по справі, а відтак дана обставина не підлягає доведенню.

Таким чином, оскільки ОСОБА_3 самостійно та усвідомлено передав автомобіль ОСОБА_5, то між діями відповідача ОСОБА_4 щодо видачі довіреності від 01.04.2014 року на ім'я ОСОБА_5, та припиненням у позивачів права володіння та користування автомобілем не має причинно-наслідкового зв'язку.

Також, зважаючи на добровільність передачі ОСОБА_3 автомобіля, в діях ОСОБА_5, який отримав даний автомобіль, відсутні ознаки протиправності. Матеріалами справи не доведено, що ОСОБА_5 заволодів вказаним автомобілем протиправно.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в діях обох відповідачів відсутній весь склад деліктного правопорушення,

Крім того, жодними доказами не доведено, що обоє відповідачів завдали позивачам неподільну шкоду взаємопов'язаними сукупними діями або діями з єдністю наміру, тобто підстави солідарної відповідальності.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні такого позову, хоча й не в повній мірі обґрунтував своє рішення.

Згідно ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді