У Х В А Л А

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він з 18 вересня 2010 року по 04 серпня 2015 року перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони придбали автомобіль марки «ЗАЗ», номерний знак НОМЕР_1, вартістю 18 тис. грн., при цьому він оформив низку кредитних договорів в інтересах сім'ї для придбання побутової техніки, а після припинення фактичних сімейних стосунків у 2014 році самостійно погашав кредитну заборгованість.

Враховуючи викладене та те, що добровільно поділити спільне сумісне майно та заборгованість вони не можуть, позивач просив визнати за ним право власності на зазначений вище автомобіль з виплатою відповідачці Ѕ частини його вартості та стягнути з останньої Ѕ частину погашеної ним кредитної заборгованості у сумі 8 817 грн. 62 коп.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено використання отриманих ним за час шлюбу кредитних коштів в інтересах сім'ї та надання згоди відповідача на укладення ним кредитних договорів. Крім того, суди зазначили, що позивач не вніс кошти на депозитний рахунок суду (ст. 71 СК України), що позбавляє суд права залишити йому автомобіль, стягнувши з нього на користь відповідачки вартість Ѕ частини цього автомобіля.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 18 вересня 2010 року по 04 серпня 2015 року ОСОБА_3 перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу вони придбали автомобіль марки «ЗАЗ», номерний знак НОМЕР_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що за час шлюбу він оформив низку кредитних договорів для придбання побутової техніки та після припинення фактичних сімейних стосунків із відповідачкою самостійно погашав кредитну заборгованість.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому при поділі майна подружжя врахуванню підлягає все набуте за час шлюбу майно, так як може виникнути питання стягнення грошової компенсації чи присудження одного майна за рахунок іншого.

Відповідно до п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 за договором споживчого кредиту від 10 квітня 2014 року, укладеним з кредитною спілкою «Азовська кредитна компанія», отримав 17 тис. грн., за кредитним договором від 30 вересня 2013 року, укладеним з публічним акціонерним товариством «ПУМБ», отримав 4 576 грн. та за кредитним договором від 25 грудня 2012 року, укладеним з публічним акціонерним товариством «Дельта банк», отримав 6 381 грн. 95 коп.

Суди дійшли передчасного висновку про те, що вказані кошти використані позивачем не в інтересах сім'ї, оскільки не врахували презумпцію спільності майна подружжя та не спростували її, зважаючи на те, що в цей час вони проживали у шлюбі однією сім'єю, не навели належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були використані ОСОБА_3 не на потреби сім'ї, відтак, обґрунтували свої рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Посилання судів на те, що ОСОБА_4 не надавала згоди на укладення ОСОБА_3 кредитних договорів як на підставу відмови в позові є помилковим, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 65 СК України згода одного із подружжя на укладення договору іншим із подружжя вимагається лише в разі, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в позові в частині визнання права власності на автомобіль за одним із подружжя та присудження іншому грошової компенсації виходячи лише із неможливості встановлення дійсної вартості автомобіля, оскільки сторони погодили цю вартість на рівні вартості придбання цього автомобіля у 2012 році.

У разі наявності в майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, неподільних речей, то в силу ч. 2 ст. 71 СК України такі речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом ч. 4, 5 ст. 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того з подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За правилами ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У разі невчинення таких дій, а також невчинення одним із подружжя дій щодо припинення права другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених ст. 365 ЦК України, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно в їхній спільній частковій власності.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року № 6-66цс11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суди не врахували та встановивши, що позивач не вніс на депозитний рахунок суду суму компенсації вартості Ѕ частини спірного автомобіля, у порушення вимог п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не уточнили вимог і не визнали ідеальних часток колишнього подружжя в цьому майні без його реального поділу та не залишили майно в їхній спільній частковій власності.

Отже, у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично ухилились від вирішення спору по суті.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М.Фаловська