Ухвала

іменем україни

13 липня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Закропивного О.В., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання анулювати запис у трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді» (далі - ТОВ «Три Ведмеді») про визнання незаконним звільнення, визнання недійсним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання анулювати запис в трудовій книжці, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що з 13 вересня 2001 року працювала у ТОВ «Три Ведмеді» на різних посадах, а 01 жовтня 2014 року була звільнена на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. Вважала своє звільнення незаконним, так як вона не укладала договору про матеріальну відповідальність та не була працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності. Вказувала, що 09 вересня 2014 року вона подала заяву про звільнення за власним бажання, проте заява задоволена не була. Стверджувала, що незаконними діями відповідача їй завдана моральна шкода, так як вона пережила шок, загострилася її гіпертонічна хвороба, вона втратила сталий заробіток.

Із врахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним та скасувати наказ від 01 жовтня 2014 року про її звільнення, поновити її на посаді керівника служби постачання з 01 жовтня 2014 року, зобов'язати відповідача анулювати запис у трудовій книжці про її звільнення, оплатити їй вимушений прогул унаслідок незаконного звільнення, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді керівника служби постачання ТОВ «Три ведмеді» з 02 жовтня 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «Три ведмеді» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27 050 грн 70 коп. і моральну шкоду у сумі 3 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Три Ведмеді» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідно до наказу від 19 серпня 2011 року № 181-к ОСОБА_3 була прийнята на посаду заступника директора ТОВ «Три Ведмеді» із закупок з 19 серпня 2011 року за безстроковим трудовим договором.

Наказом від 10 червня 2014 року № 98/3-к ОСОБА_3 переведено на посаду керівника служби постачання з 10 червня 2014 року.

Наказом від 01 жовтня 2014 року № 199-к ОСОБА_3 було звільнено з посади керівника служби постачання з 01 жовтня 2014 року за дії, які дають підстави до втрати довіри з боку власника, на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 3 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення, а у подальшому змінила позовні вимоги і просила визнати незаконним її звільнення та поновити її на посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 2401 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти звільнення без законної підстави.

Отже, встановивши, що позивач не відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, її звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є незаконним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач підлягає поновленню на роботі.

Відповідно до п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня 1993р. № 58, з подальшими змінами, днем звільнення вважається останній день роботи.

За таких обставин правильними є висновки, що позивач підлягає поновленню на роботі з 02 жовтня 2014 року, так як її останнім робочим днем було 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

З наказом про звільнення позивач була ознайомлена 01 жовтня 2014 року, з позовом до суду про визнання звільнення незаконним звернулася 07 жовтня 2014 року, тому строки, встановлені вищезазначеною нормою, позивачем порушені не були.

При цьому законодавець не визначив окремого строку для звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі, оскільки вони охоплюються поняттям «у справах про звільнення».

Отже, доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі висновків апеляційного суду не спростовують.

Разом з тим правильними є висновки апеляційного суду про те, що позовні вимоги про визнання недійсним та скасування наказу від 01 жовтня 2014 року про звільнення позивача задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до положень ст. 235 КЗпП України такого права суду не надано, а вказані вимоги не ґрунтуються на нормах трудового законодавства.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання відповідача анулювати запис у трудовій книжці позивача про її звільнення, оскільки вони є передчасними.

Порядок ведення трудових книжок визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, пунктом 2.10 якої визначено порядок внесення записів у трудовій книжці у разі незаконного звільнення працівника. На час розгляду даного спору відповідач не відмовив позивачу у здійсненні такого запису, тому згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України підстав для задоволення цих позовних вимог на даний час немає.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вимушений прогул, зазначена без утримання податків та обов'язкових платежів.

Встановлено та з матеріалі справи вбачається, що позивач з 09 вересня по 30 вересня 2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні, тобто не працювала, тому середній заробіток повинен обраховуватися із заробітної плати, отриманої позивачем у липні та серпні 2014 року.

Оскільки відповідачем не було надано довідку про заробітну плату позивача за останні два повні місяці роботи позивача, яка містила б всю необхідну інформацію відповідно до вищезазначеної постанови Кабінету Міністрів України, апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги довідку про доходи від 05 лютого 2015 року з урахуванням того, що у липні та серпні 2014 року позивач працювала всі робочі дні та правильно визначив середній заробіток позивача.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

За таких обставин апеляційний суд, встановивши, що позивач була звільнена без законних підстав, і застосовуючи принцип співмірності, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 3 000 грн.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Три Ведмеді»відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: О.В. Закропивний

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана