Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Бондаренко Н.В., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання Шептицька С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, визнання спільною сумісною власністю, визнання частки в цьому майні, виділ частки в натурі у спільній сумісній власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано договір дарування від 18 листопада 2002 року за №680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, як частку у спільній сумісній власності подружжя.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Виділено ОСОБА_1: холодильник «Ардо», газову плиту «Ардо», газову колонку «Юнкер», телевізор, костюм для підводного плавання, рушницю для полювання.

Виділено ОСОБА_3: спальний гарнітур, шкіряну мяку частину (диван трійка, диван двійка, крісло), стіл під телевізор, журнальний столик, телевізор, стінка, диван, письмовий стіл, крісло, кухонний гарнітур (4 тумбочки), кухонний набір (стіл та 4 стільці), комод, шафа, пральна машина «Сіменс», домашній кінотеатр «LG», домашній кінотеатр Акай, програвач DVD, магнітофон, килим розміром 2х3 м, палас натуральний шерстяний 1х2м, напольна вага, плеєр, хлібниця «Вінцер», штори, тюль, 10 вазонів з квітами, кухонні ножі «Леснер», люстри 4 шт., карнизи 4шт., диван.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, сторони по договору дарування, пояснили суду, що посвідчили саме той договір, який насправді вчинили. Жодних коштів, ОСОБА_1 рідній сестрі ОСОБА_2 не платив, а ОСОБА_2 жодних коштів не отримувала за частку в квартирі. Станом на час посвідчення договору, на 2002 рік між ОСОБА_1 та позивачкою, на той час дружиною, ОСОБА_3 не було жодних конфліктів. Не знайшло в суді підтвердження покликання позивачки на те, що договір дарування було посвідчено, щоб нести менші фінансові затрати по оформленню договору.

Жодних доказів того, що договором дарування частки квартири був скритий договір купівлі-продажу в суді не отримано. Тому, вважають, судом першої інстанції безпідставно визнано договір дарування удаваним.

В судовому засіданні ОСОБА_1 було надано заяву про застосування строків позовної давності, стосовної позовної вимоги про визнання правочину, а саме договору дарування удаваним. В рішенні суд взагалі не вказав, яку правову оцінку він надав його заяві.

Вважають, що судом незаконно визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, як частку в спільній власності подружжя, оскільки в судовому засіданні не отримано доказів того, що за час спільного проживання квартира збільшилась у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопада 2002 року за №680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, як частку у спільній сумісній власності подружжя скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволені цих позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.1999 року державний нотаріус Другої Рівненської державної нотаріальної контори посвідчив, що спадкоємцями майна ОСОБА_4, померлої 04.02.1998 року є її діти: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з квартири АДРЕСА_4.

Згідно договору дарування частини квартири від 20.09.2001 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_5.

Відповідно до договору дарування від 18.11.2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_4.

Таким чином ОСОБА_1 став одноосібним власником цілої частини вищевказаної квартири.

У своєму рішенні суд першої інстанції вказав на те, що договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 18.11.2002р. є удаваним, а тому визнав його як договір купівлі-продажу.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з таких підстав.

Відповідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Сторонами по спірному договору дарування були ОСОБА_2 та її брат ОСОБА_1, ОСОБА_3 стороною по цьому договору не була.

ОСОБА_2 залучена судом до участі у справі як відповідач.

У своїх нотаріально посвідчених поясненнях ОСОБА_2 ствердила, що фактично свою 1/3 частки у квартирі вона подарувала братові, а не продавала її. Будь яких грошей від брата ОСОБА_1 чи від його дружини, ОСОБА_3 вона не отримувала і вказаним договором дарування вони будь який інший договір не приховували.

Раніше вона дійсно направляла листа - пропозицію від 12.07.2001 року про те, що згодна продати ОСОБА_1 належну їй 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за 12 000 грн. Однак згодом їх примирила сестра ОСОБА_6 і вона погодилася подарувати братові свою частку у спадщині ( 1/3 частини спірної квартири), а брат взяв на себе зобовязання доглядати за могилами батьків.

Такі ж пояснення щодо договору дарування дав і ОСОБА_1 та також заперечив передачу ним чи його дружиною ОСОБА_3 грошей за цю частку у квартирі ОСОБА_2, оскільки фактично відбувся договір дарування, а не договір купівлі продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Достатніх та переконливих доказів передачі грошей за спірну частку у квартирі ОСОБА_3 суду не надала, а її твердження про удаваність угоди є голослівними.

За наведених обставин рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 ? частини квартири АДРЕСА_6, як частину в спільній сумісній власності подружжя.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 став одноосібним власником спірної квартири у порядку спадкування 1/3 її частини після смерті батьків та в порядку отримання в дар 2/3- х її частин згідно договорів дарування від своїх рідних сестер, ОСОБА_6 та ОСОБА_2

Згідно рішення Рівненського міського суду від 02.10.2012 року шлюб, зареєстрований 24.11.1995 року відділом державної реєстрації акту цивільного стану Рівненського міського управління юстиції за актовим записом №1930 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

ОСОБА_3 заявляючи свої вимоги про визнання за нею права власності на ? частини спірної квартири, як на підставу свої вимог посилається на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 в цій квартири вони разом суттєво поліпшили умови проживання в ній, вказує, що вони спільними зусиллями здійснили опоряджувальні роботи в квартирі, замінили двері та вікна, відремонтували балкон та підвальне приміщення, а також здійснили інші роботи.

Такі опоряджувальні роботи колегія суддів розцінює як створення для себе більш комфортних умов для проживання, а не як істотне поліпшення самої квартирі.

Як показав ОСОБА_1, станом на 2002р. квартира була у придатному стані для проживання і якщо і потребувала ремонту за час проживання в ній, то незначного, а косметичного. Квартира не збільшилася у своїх розмірах, не змінилося її перепланування і комунікації підведені до неї залишилися тими ж.

Категорично заперечує посилання ОСОБА_3 про те, що вони витратили 30 000 доларів США на ремонт квартири. Стверджує, що таких грошей вони ніколи не мали, а отже у ремонт їх не могли вкладали.

ОСОБА_3 також суду не надала доказів наявності такої суми грошей у них та доказів того, що ці гроші вони витратили на ремонт квартир.

Колегія суддів не приймає як переконливий доказ задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і висновки Волинського відділення Львівського науково - дослідного інституту судових експертиз №7688-7689 від 24.07.2015 року про те, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_4 на 18.11.2002 року становила 75 000 грн., а станом на 29.12.2014 року збільшилася до 617 000 грн.

В обґрунтування цього висновку експерт посилається на те, що ним використаний ОСОБА_6 Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 11.10.2002р. № 7/7-951 відповідно до якого опосередкована вартість 1 м.кв. загальної площі квартир будинку по Рівненській області становить 1 334 грн.

Враховуючи загальну площу квартири (62,0 м.кв.) та індекс інфляції, шляхом арифметичних дій таку вартість він визначив в сумі 75 000 грн. Тобто експертом визначалася вартість не спірної квартири станом на 2002р., а опосередкована вартість квартир будинку по Рівненській області.

Визначаючи вартість спірної квартири станом на 29.12.2014р. експерт, як вказано в його висновку, виходив з інформації, розміщеної в рекламно інформаційних виданнях мережі інтернет про попит та пропозиції щодо продажу подібних квартир.

Крім того, допитаний у судовому засіданні експерт показав, що збільшення вартості квартири відбулося за рахунок їх подорожчання на ринку та за рахунок подорожчання долара США порівняно до гривні України.

З вказаного вбачається, що експертом не досліджувалася вартість спірної квартири, як і не досліджувалося який ремонт був проведений з 2002р. по 2014р. та як він вплинув на вартість цієї квартири.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопада 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_7, та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, як частку у спільній сумісній власності подружжя підлягає у відповідності до ст. 309 ЦПК України скасуванню з постановлення нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, воно не є предметом апеляційного розгляду, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2016 року в частині визнання договору дарування частини квартири від 18 листопада 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_7, та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, як частку у спільній сумісній власності подружжя скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору дарування частини квартири від 18 листопада 2002 року за № 680, удаваним як договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_7, та визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_3, як частку у спільній сумісній власності подружжя відмовити за їх безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3393,50 грн. судових витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: Н.В. Бондаренко

ОСОБА_7