Номер провадження: 22-ц/785/558/16
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С.
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.М., Черевко П.М.

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи: сектор забезпечення діяльності Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року,

встановила:

У серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнення та зміни позовних вимог, зазначила, що належна їй квартира АДРЕСА_1 вибула з її законного володіння поза її волею, оскільки наміру продавати належну їй квартиру вона не мала, довіреність на ім'я ОСОБА_4, який в подальшому розпорядився спірною квартирою без її дозволу, не видавала.

Враховуючи наведене, просила визнати недійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, від імені якої діяв ОСОБА_4; визнати недійсною довіреність від 17 січня 2003 року, яка складена від її імені на ім'я ОСОБА_4; витребувати у ОСОБА_5, ОСОБА_7 в особі опікуна ОСОБА_6, ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_6 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1; виселити із указаної квартири ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, а також вселити її у зазначену квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволено:

- визнано недійсною довіреність на ім'я ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 від 17 січня 2003 року, посвідчену директором ПО «Міар» ОСОБА_10;

- визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири № 11 в будинку № 20 по Волзькому провулку у м. Одесі, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі у вигляді розписки від 17 січня 2003 року;

- витребувано у ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1;

- виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року ухвала апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2015 року скасована, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з законного володіння поза волею власника-позивача по справі, а тому воно повинно бути витребувано від добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на законі та підтверджується матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 15.04.1992 року, за реєстровим № 1-4614, належить ОСОБА_2 (т.1,а.с.36 ).

25 лютого 2003 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, згідно якого були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3, тобто було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 січня 2003року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа №2-613/2003 р.) Дане рішення суду було зареєстровано в ОМБТІ та РОН. (т.1, а.с.12).

Відповідно до договору дарування від 21 червня 2004 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 та посвідчений Першою одеською держнотконторою за реєстровим № 5-951, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_9 прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою (т.1,а.с.13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 купили в рівних частках кожна зазначену квартиру. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З. за реєстровим № 3029 (т1,а.с.11).

Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, а справу направив на новий розгляд до того ж суду іншим суддею (т.1,а.с.15).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 залишено без розгляду (т.1.а.с.16).

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 в частині визнання довіреності недійсної, судом першої інстанції було правильно встановлено, що довіреність від імені ОСОБА_2 посвідчена не належним чином, не уповноваженою на це особою. ОСОБА_2 ніколи не працювала в ПО "Міар", що підтверджується відсутністю записів в її трудовій книжці. Оригінали документів, або належними чином засвідчені копії документів, які підтверджують, що ОСОБА_2 була працівником ПО "Міар", суду не представлені. Окрім того, сам текст довіреності не свідчить, що ОСОБА_4 був уповноваженою особою на здійснення від імені ОСОБА_2 саме угоди купівлі-продажу квартири, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, так як в ній не має вказівки про те, що ОСОБА_2 надає ОСОБА_4 саме право розпоряджатися квартирою, яка належить їй, тобто продати її квартиру. Таким чином, з тексту довіреності не вбачається, що ОСОБА_2 мала намір на відчуження квартири.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалась на те, що наміру продавати належну їй квартиру не мала, довіреність на ім'я ОСОБА_4 не видавала, а квартира відчужена всупереч її волі. Зазначені обставини підтверджуються тим, що ОСОБА_2 передбачених законом угод по відчуженню квартири вона не укладала, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, яким було визнано право власності на квартиру за ОСОБА_3, було скасовано.

Таким чином, ОСОБА_2 є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, а її право власності підлягає захисту.

При цьому майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14).

Суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з законного володіння поза волею власника-позивача по справі, а тому воно повинно бути витребувано від добросовісного набувача. З таким висновком погоджується колегія суддів, та вважає, що він відповідає порядку та умовам застосування ст. 388 ЦК України, який був визначений ВСУ в постанові судової палати у цивільних справах ВСУ від 11 червня 2014 року № 6-52цс14.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо належного посвідчення довіреності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 63, 65 ЦК УРСР та зробив висновок щодо недійсності довіреності.

Суд першої інстанції також прийшов до обґрунтованого висновку про визнання на підставі ч.2 ст.48 та ст.227 ЦК України недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 17 січня 2003 року, який не був нотаріально посвідчений.

Щодо посилань апелянта на те, що суду першої інстанції були надані для дослідження документи, а саме: довіреність від 17.01.2003р., яка посвідчена директором ПО "Міар" ОСОБА_13, згідно якої ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_4 представляти її інтереси в судах та інших організаціях; заява від ОСОБА_2 про прийняття її на роботу в ПО "Міар" від 17.01.2003р.; наказ №27а від 17.01.2003р., яким ОСОБА_2 була прийнята на посаду касира ПО "Міар"; заява від ОСОБА_2 про звільнення її з посади касира ПО "Міар" від 18.01.2003р.; наказ №276 від 18.01.2003р., яким ОСОБА_2 була звільнена з посади касира ПО "Міар"; розписка від ОСОБА_4 про те, що він отримав від ОСОБА_3 кошти у сумі 25000 (назва валюти не вказана); розписка від ОСОБА_2 про те, що вона продала ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_4 кошти у розмірі 25000 (назва валюти не вказана); лист з комерційною пропозицією від 17.01.2103р., в якому вказується, що ОСОБА_2 просить викупити в неї квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 4600 доларів США. Суд першої інстанції критичного віднісся до вищевказаних документів, оскільки були надані лише копії даних документів, які не були завірені, оригінали суду не надавались та судом не оглядались.

Зі змісту вказаних документів вбачається, що вони були складені представниками ПО "Міар", відносно яких слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України(т.2, а.с.81). По даній справі ОСОБА_2 визнана потерпілою.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння ОСОБА_2О не з її волі, то позовні вимоги про витребування у ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 були правомірно задоволенні, а зазначені особи виселені з квартири.

При цьому наявність неповнолітніх на стороні відповідачів, інтереси яких по справі представляли ОСОБА_6 та сектор забезпечення діяльності Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, не може вплинути на суть судового рішення, оскільки всі учасники провадження мають рівний обсяг прав та обов'язків. Оскільки встановлена добросовісність набувачів ОСОБА_8, то подальший захист їх прав повинен здійснюватись в передбаченому законом порядку, в тому числі забезпечення їх соціальним житлом на час відновлення їх прав.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, судове рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

В.М.Гончаренко

П.М.Черевко