Провадження № 22-ц/780/2349/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 5 14.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Бориспільської міської ради Київської області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом Незалежної релігійної громади християн віри євангельської "Надія" до Бориспільської міської ради Київської області про визнання права власності на самочинне будівництво,

встановила:

У березні 2015 року позивач звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 12 листопада 2003 року ОСОБА_2 подарував позивачу земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану по АДРЕСА_1 на яку позивач 6 січня 2005 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку і на якій знаходиться церква, яка побудована та експлуатується.

Позивач просив визнати за Незалежною релігійною громадою християн віри євангельської "Надія" право власності на самовільно збудоване майно - церкву, що знаходиться за адресоювул. АДРЕСА_1

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано за Незалежною релігійною громадою християн віри євангельської "Надія" право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - церкву, що знаходиться за адресоювул. АДРЕСА_1

У апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки в порушення п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України у рішенні не зазначено мотивів, з яких суд вважав відсутність фактів, якими обґрунтовувалися заперечення представника відповідача. Зокрема, суд не взяв до уваги заперечення відповідача про те, що даний спір виник між юридичними особами і повинен вирішуватись в порядку господарського судочинства.

Крім того, суд дійшов безпідставного висновку про те, що здійснивши самовільне будівництво, позивач звертався до відповідача про оформлення права власності на дане майно, але йому було відмовлено, що повністю не відповідає дійсності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд вважав, що між сторонами виникли спірні цивільні правовідносини щодо оформлення позивачем права власності на самовільно збудоване нерухоме майно та дійшов висновку, що право власності позивача підлягає захисту у спосіб визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно-будівлю церкви за адресою: АДРЕСА_1 в порядку цивільного судочинства.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об'єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Згідно ст. 13 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації.

Як убачається з матеріалів справи, Незалежна релігійна громада християн віри євангельської "Надія" є відповідно до ст. 8 вищезазначеного Закону місцевою релігійною організацією віруючих громадян та відповідно до ст. 13 даного Закону є юридичною особою (а. с. 6).

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; 3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

За правилами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами: підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно п. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Згідно роз'яснень пунктів 1, 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності. Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108 - 114 ЦПК).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно роз'яснень п. 17 зазначеної постанови згідно зі статтею 17 Закону України від 23 квітня 1991 року № 987-XII "Про свободу совісті та релігійні організації" рішення місцевих органів державної виконавчої влади щодо володіння і користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому ЦПК.

За змістом ст. 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. За відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам'яток історії та культури.

Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників.

Релігійні організації мають переважне право на передачу їм культових будівель із земельною ділянкою, необхідною для обслуговування цих будівель.

Рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Тобто, статтею 17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено оскарження до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, яке є власністю держави, громадських організацій або громадян.

З матеріалів справи убачається, що Незалежна релігійна громада християн віри євангельської "Надія" просить визнати за нею право власності не на культову будівлю і майно, що є державною власністю, а на самочинно збудоване майно - церкву, що знаходиться за адресоювул. АДРЕСА_1, з підстав, передбачених ст. ст. 376, 392 ЦК України, рішення щодо володіння та користування якою відповідачем не приймалося.

З урахуванням наведеного, оскільки в даному випадку спір виник між юридичними особами про право цивільне на самочинно збудоване майно - церкву, а не про передачу у власність чи безоплатне користування релігійній організації культової будівлі, що є державною власністю, то дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених ст. 205 ЦПК України.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 207, 303, 307, 310, 314, 315 ЦПК України, колегія судів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Бориспільської міської ради Київської області задоволити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 лютого 2016 рокускасувати, провадження у справі закрити.

Повідомити позивача, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді