У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 9 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом,

заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки- ОСОБА_7, позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 9 червня 2016 року

визнано за ОСОБА_2 право власності на одноповерховий житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Дубровицьким міським бюро технічної інвентаризації станом на 27 січня 2016 року, як за спадкоємцем за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим в зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що її матір ОСОБА_4 постійно проживала за місцем реєстрації по АДРЕСА_2, а в неї проживала лише тимчасово.

З довідки Мочулищенської сільської ради № 424 від 27.04.2016 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_2 будинок був взятий на погосподарський облік 1.01.1947 року і його власником значиться ОСОБА_4 до 1953 року.

Вказаний будинок будувався ОСОБА_4 та її батьками, що підтверджується тим, що ОСОБА_3 в цей же час був виселений з країни, як член сім'ї воїна УПА і лише 06.06.1956 року йому було надано дозвіл на повернення на територію Української РСР.

Після повернення батька ОСОБА_3 в с. Червоне, а також в зв'язку із тим, що він та її матір проживали разом та мали спільних дітей, ОСОБА_3 був записаний головою домогосподарства, попри те, що не мав жодного відношення до створення майна та не міг бути його власником.

Довідкою Мочулищенської сільської ради № 378 від 18.04.2016 року підтверджується, що її матір ОСОБА_4 постійно проживала АДРЕСА_1, а не за адресою реєстрації.

Вважає, що висновки місцевого суду про те, що нею не було прийнято спадщину є безпідставними, оскільки особа, яка проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, вважається такою, що прийняла спадщину в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Не відповідають дійсності показання ОСОБА_2 про те, що після смерті батька він проживав у спірному будинку, оскільки він постійно проживає в с. Мочулище та лише іноді навідувався в спірний будинок.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 згідно норм спадкового права, став власником спадкового майна померлого ОСОБА_3 і набув права власності на нього, а ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не проживала постійно з спадкодавцем (матір'ю ОСОБА_4.) в будинку АДРЕСА_2 та не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після її смерті, а тому, згідно ст.1272 ЦК України, вважається такою, що її не прийняла. Не прийняла вона спадщини і після смерті батька.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Встановлено, що сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є рідними братом і сестрою, їх батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_4, яка за життя (4.01.2012 року) склала заповіт на все своє майна на ім'я дочки ОСОБА_1

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, який за життя (5.05.2011 року )все своє майно заповів сину ОСОБА_2

Встановлено, що після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до нотаріальної контори у встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини або про відмову від спадщини спадкоємці не звертались.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.(ч.1ст.1223 ЦК України)

Отже, спадкуванням вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ЦК України.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Відповідно до довідки від 27.04.2016 року №424, виданої виконкомом Мочулищенської сільської ради (а.с.52) період з 1.01.1947 року по 31.12.1953 року за ОСОБА_4 рахувався житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2. Погосподарські книги по даному господарству за період з 1.01.1954року по 31.12.1957року в сільській раді не збереглися.

Із виписки погосподарської книги №4 по с.Червоне рік забудови будинку АДРЕСА_2-1948р.(а.с.12)

У даній справі між сторонами існує спір кому з батьків належало будинковолодіння по АДРЕСА_2 на праві особистої власності та щодо місця відкриття спадщини після смерті матері.

Сторонами не заперечується, що спірний житловий будинок був збудований у 1948 році.

У 1948 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013року по справі № 6-137цс13.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Також вбачається, що ОСОБА_3 в січні 1950року із матір'ю, двома братами та двома сестрами був виселений з визначенням місця поселення як сім'я учасника УПА. Звільнений з спец поселення 1.06.1956року.

Шлюб ОСОБА_3 із ОСОБА_4. уклав 11.06.1964 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя. Дані про розірвання шлюбу чи визнання його недійсним відсутні.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з моменту внесення радою депутатів трудящих спірного будинку в погосподарську книгу ОСОБА_4 набула статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На момент набуття права власності ОСОБА_4 у шлюбі із ОСОБА_3 не перебувала, а тому спірний будинок був її особистою власністю.

Згідно довідки №581, виданої 1.02.2016 року Мочулищенською сільською радою (а.с.58) будинок АДРЕСА_2 в погосподарських книгах рахувався за ОСОБА_3 з 1.01.1961 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року №112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за №5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69, згідно яких на кожне господарство відкривається окремий особовий рахунок і окремим господарством вважаються особи, які проживають разом і які ведуть спільне домашнє господарство. В заголовній частині особового рахунку записується прізвище, ім'я та по батькові члена господарства, на ім'я якого відкрито особовий рахунок. Особовий рахунок відкривається на ім'я голови господарства (сім'ї), який визначається в кожному

конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їх спільною згодою, і записується в особовому рахунку першим.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги вище зазначену довідку №581 від 1.02.2016року та вважає неправильним покликання суду першої інстанції на наявність у ОСОБА_3 на праві особистої власності спірного будинковолодіння, оскільки жодними доказами дана обставина не підтверджена. Відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 за життя відчужила вказане будинковолодіння ОСОБА_3 чи дане майно за час перебування їх у шлюбі збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат останнього або їх обох. ОСОБА_3, будучи головою господарства по записах погосподарських книг не набув права власності на нерухоме майно за життя своєї дружини.

Разом з тим, цей висновок суду не вплинув на правильність постановленого рішення по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкоємця.

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року№ 7 місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 ЦК України.

Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Документом, що підтверджує місце відкриття спадщини, може бути свідоцтво органів РАЦС про смерть, якщо останнє постійне місце проживання і місце смерті спадкодавця збігаються, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, а також запис у будинковій книзі. Якщо місце проживання померлого невідоме, доказом місця відкриття спадщини буде документ про місцезнаходження належного йому майна (нерухомого, а за його відсутності - рухомого).

У п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чинної на дату відкриття спадщини після померлої ОСОБА_4, визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до свідоцтва про смерть, місцем смерті ОСОБА_4 є с.Червоне Дубровицького району. Місце реєстрації місця проживання останньої є спадковий житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Аналіз наведених положень матеріального закону та рекомендації Пленуму Верховного Суду України дають підстави для наступних висновків: для встановлення факту прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України юридичне значення має місце відкриття спадщини відповідно до правил ст. 1221 ЦК України, тобто останнє місце проживання спадкодавця; факт постійного проживання встановлюються виключно щодо спадкоємця та не може своїм наслідком мати зміну місця проживання померлого спадкодавця та, відповідно, місця відкриття спадщини; звернення до суду із позовом про встановлення факту постійного проживання із померлим спадкодавцем в першу чергу має бути зумовлено відмовою нотаріуса в оформленні спадщини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звертались до приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу для оформлення права на спадщину на будинок, що знаходиться по АДРЕСА_2, однак їм було відмовлено в оформленні права на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок.(а.с.17, 47)

За наведеного правильним є висновок суду про те, що відсутні докази постійного проживання ОСОБА_1 разом із матір'ю за місцем відкриття спадщини. Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги довідку Мочулищенської сільської ради № 378 від 18.04.2016 року, оскільки вказана в ній інформація фактично спростована самою відповідачкою викладеними обставинами у зустрічному позові, в якому вказувала про те, що мати ОСОБА_4 періодично проживала у неї в будинку, який належить їй на праві спільної сумісної власності та знаходиться в АДРЕСА_3 і ця довідка фактично вирішує питання про місце постійного проживання особи, яка померла, змінює у такий спосіб місце відкриття спадщини та позбавляє права на спадщину особу, яка прийняла її відповідно до чинного закону.

Особою, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 був її чоловік ОСОБА_3, який був зареєстрований та постійно проживав з дружиною у спадковому будинку, однак він за життя у встановленому законом порядку після смерті останнньої не оформив право власності на спадкове нерухоме майно.

Згідно довідки від 1.02.2016 року №142, виданої виконкомом Мочулищенською сільською радою (а.с.14), ОСОБА_2 без реєстрації проживав з батьком ОСОБА_3 в його будинку, розташованому в АДРЕСА_2, вів з ним спільне господарство, доглядав до смерті та поховав його. В даний час ОСОБА_2 користується будинком та присадибною ділянкою покійного батька.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про те, що позивач за первісним позовом у встановленому законом порядку прийняв спадщину після померлого ОСОБА_3 і набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2.

Враховуючи викладене, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, судом в повній мірі з'ясовано обставини, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому колегія суддів не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 9 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Рожин Ю.М.