Номер провадження: 22-ц/785/5661/16
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Процик М.В., Дрішлюка А.І.,

при секретарі - Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, треті особи Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Служба у справах дітей Одеської міської ради,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина - ОСОБА_4, 2014 року народження. У позовній заяві посилалася на те, що шлюб було розірвано 05 березня 2014 року. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено ще до народження сина, з 10.10.2013 року, відповідач покинув її у стані вагітності, проживає окремо, в пологовому будинку не відвідував, життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися із ним та приймати участь у його вихованні, відвідав сина один раз, після того як вона повідомила йому про народження дитини. Вона здійснює виховання та утримання дитини самостійно і в зв'язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, вона вимушена звернутися із позовом про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини в сумі 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2016 року позов задоволено частково. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 600 гривень щомісячно, починаючи з 05 листопада 2015 року й до досягнення дитиною повноліття, тобто до 23.06.2032 року. Вирішено питання щодо судових витрат. Визначено, що рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Не погодившись із рішенням суду в частині задоволення позову про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5

Рішення суду в частині стягнення аліментів не оскаржено.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано 05.03.2014 року (а.с.6), є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5,103), який проживає з позивачкою (а.с.11).

Задовольняючи позов про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач створила комфортні умови проживання та повноцінного розвитку сина, відповідально ставиться до виконання батьківських обов'язків, приділяє багато уваги вихованню та розвитку дитини, відповідач проживає окремо, від часу народження не спілкувався з сином, не намагався налагодити з ним спілкування та емоційний зв'язок, не цікавився його життям.

Такі висновки суд обґрунтував висновком органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.03.2016 р. № 0570/01-20, відповідно до якого позбавлення відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_2 є доцільним (а.с.66), і послання на інші докази на підтвердження ухилення від виконання батьківських обов'язків в рішенні суду не наведено.

Проте погодитися із такими висновками суду неможна, суд прийшов до них із порушенням норм процесуального права, не повно з'ясував обставини справи.

Відповідно до ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини є відсутність піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; відсутність інтересу до її внутрішнього світу; нестворення умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково з'ясовувати позицію відповідача й її обґрунтування.

Відповідно до ч.ч.5,6ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Всупереч зазначеним правилам судом не надана оцінка висновку органу опіки та піклування з точки зору обґрунтованості, повноти та врахування інтересів дитини.

Так, висновок суду про те, що від часу народження відповідач не спілкувався з сином, не намагався налагодити з ним спілкування та емоційний зв'язок, не цікавився його життям, ґрунтується лише на висновку органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 09.03.2016 року, хоча він є лише одним із доказів у справі, який підлягає дослідженню із дотриманням правил ст.ст.68,59,60 ЦПК України.

Орган опіки та піклування на підставі довідки КУ «Дитяча міська поліклініка №5» від 29.10.2015 року та рапорту дільничного лікаря про те, що при відвідуванні дитини вдома та при відвідуванні поліклініки з дитиною була присутня матір, поясненнями свідків без зазначення їх прізвищ та імені, дійшов висновку про те, що батько дитину не відвідує, її життям не цікавиться, участі у її вихованні не бере.

При цьому висновок ухвалено без з'ясування доводів батька ОСОБА_2, який не був повідомлений про розгляд питання щодо позбавлення його батьківських прав, адже лист на його адресу повернувся без вручення (а.с.66 звор).

Водночас довідка КУ «Дитяча міська поліклініка №5» від 29.10.2015 року, покладена в основу висновку, була у матеріалах справи, і суд не був позбавлений можливості надати їй відповідна оцінку з точки зору інформативності щодо обставин, які мають істотне значення для вирішення справи.

Зокрема, у ній зазначено, що історія розвитку дитини, хоча і є медичним та юридичним документом, однак не передбачає фіксації того, хто з батьків відвідував дитячу поліклініку, і згідно наданого рапорту дільничного лікаря при відвідуванні дитини вдома та при відвідуванні дитячої поліклініки з дитиною була присутня мати ОСОБА_3 (а.с.3).

Таким чином, довідка поліклініки є лише письмовим відтворенням відомостей рапорту дільничного лікаря, в той час як за висновком використана як самостійне джерело інформації.

Батьки припинили сумісне проживання ще до народження дитини, відтак очевидно, що при відвідуванні дитини вдома неможливо було застати батька, так само факт відвідування поліклініки у супроводі матері не може свідчити про ухилення від обов'язків по вихованню дитини батьком, оскільки невідомо, чи знав він про необхідність відвідати у той час медичний заклад, враховуючи, що батьки спільно не проживають.

Про пояснення свідків у висновку викладено в узагальнюючому вигляді, без зазначення конкретних фактів ухилення від виконання батьківських обов'язків, відтак висновок органу опіки та піклування носить поверховий та формальний характер, однак проаналізованим судом не був, а тому бути безумовним доказом обставин, на які посилається позивачка, не може.

Інші докази на підтвердження свідомого та винного ухилення від виконання обов'язків відповідачем в матеріалах відсутні.

Доводи позивачки про недостойну поведінку відповідача зводяться до не проявлення достатньої уваги до неї під час вагітності та не відвідування у пологовому будинку, однак не входять за змістом до виконання батьківських обов'язків щодо дитини, а доводи про відсутність інтересу до життя дитини є суто оціночними судженнями.

За поясненнями самої позивачки, відповідач відвідав сина один раз, після того як позивач повідомила йому про народження дитини, гроші, хоча і були передані, але одноразово, та на її думку, в недостатній кількості, що є лише підтвердженням оціночних суджень щодо його поведінки з одного боку. З іншого боку як такі, що мали місце, спростовують твердження про відсутність будь - якого інтересу до дитини.

Не заперечувалося сторонами, вбачається з матеріалів справи, що сторони припинили сумісне проживання ще до народження дитини, на час розгляду справи дитині виповнилося 2 роки, відтак вона не є самостійною, і можливість спілкування із нею вільно в певній мірі обумовлена поведінкою та волею дорослих осіб, з якими вона проживає. Не заперечувалось сторонами, що колишнє подружжя на час вирішення справи не дійшли взаємного порозуміння.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1, разом із своїми батьками та дитиною (а.с.11).

За змістом закону ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини повинно носити свідомий характер, однак наведені позивачкою доводи та наданій на їх підтвердження докази не дають підстав вважати встановленим факт умисного нехтування відповідачем батьківськими правами та обов'язками щодо дитини.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач створила комфортні умови проживання та повноцінного розвитку сина, відповідально ставиться до виконання батьківських обов'язків, приділяє багато уваги вихованню та розвитку дитини само по собі не підтверджує факту ухилення батька від виховання дитини, оскільки створення дитині достойних умов для розвитку і існування є обов'язком кожного з батьків, і сумлінне його виконання одним із них, не є безумовним свідченням невірної поведінки іншого.

Не можуть бути покладені в основу рішення суду характеристики сусідів ОСОБА_6 (а.с.10), ОСОБА_7 (а.с.9), які письмово повідомили про те, що не бачили, щоб батько брав участь у вихованні дитини, її матеріально підтримував, оскільки відсутність батька за місцем проживання дитини може бути наслідком будь - яких обставин, які не обов'язково свідчать про ухилення від виконання батьківських обов'язків, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, рішення суду в частині задоволення вимог про позбавлення батьківських прав побудовано на одному письмовому доказі, якому не надана оцінка з врахуванням вимог процесуального законодавства, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого ухилення відповідачем від виконання батьківських обов'язків, тому рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову з підстав викладених вище.

Під час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_3 у якості доводу необхідності позбавлення відповідача батьківських прав зазначено те, що останній за умов не позбавлення його батьківських прав буде створювати перешкоди у виїзді дитини за кордон, проте такі обставини не передбачені законом підставою для позбавлення батьківських прав і не можуть бути способом усунення батька від вирішення питань, що стосуються життя дитини.

Крім того, у разі створення безпідставних перешкод у виїзді за кордон, що суперечитиме інтересам дитини, законом передбачено правовий механізм отримання такої можливості шляхом звернення до суду із відповідним позовом, а тому з огляду і на такі доводи, вимоги про позбавлення батьківських прав є безпідставними.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегія суддів враховує і те, що позбавлення батька батьківських прав з сумнівних підстав під час, коли в силу віку у дитини лише формується уявлення про певні обставини, суперечитиме інтересам самої дитини, оскільки з врахуванням випливаючих з цього обмежень виключить можливість участі батька у її розвитку та вихованні.

Керуючись ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: