У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів : Боймиструка С.В., Буцяка З.І.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору застави автотранспорту №0803/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року недійсним

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 23 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору застави автотранспорту №0803/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року недійсним відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує на його незаконність, оскільки рішення постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що посилання на заочне рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року є незаконним, оскільки предметом розгляду даної справи був договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, укладений між позичальником ОСОБА_4 та ПАТ «А-Банк». Судом не взято до уваги, що почеркознавча експертиза проведена ст. експертом сектору №1 ВТКЗ ОВС НДЕКЦ при УМВС в Рівненській області, а тому підстав для проведення повторної експертизи судом немає. Судом не зазначено в чому полягає неповнота чи неякісність висновку експерта №41 від 05 березня 2015 року. Зазначає, що таким висновком достовірно вказано, що підписи на договорі застави автотранспорту №0803/141ТЗ/2 від 28 березня 2008 року виконані не ОСОБА_1 Зазначає, що акт прийому-передачі від 29 травня 2009 року автомобіля по кредитному договору №0803/141 не може бути належним доказом по справі, оскільки такий акт він не підписував. Судом не враховано, що надання ОСОБА_1 26 січня 2010 року нотаріально посвідченої довіреності для спеціаліста банку не підтверджує факт укладання договору застави, лише свідчить про її формальне оформлення на прохання ОСОБА_4 в якості гарантії виконання зобов'язання.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, а наявність висновку експерта ще не є достатнім доказом для встановлення відсутності у позивача вільного волевиявлення на укладення вказаного договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонами визначати умови такого договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір застави автотранспорту 0803/141/ТЗ/2, предметом якого був автомобіль RENAULT, модель PREMIUM, рік випуску 1995, тип ТЗ силовий тягач вантажний - С, № кузова/шасі НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль RENDERS, рік випуску 1997, тип ТЗ, бортовий тентовий напівпричіп, № кузова/шасі НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2, належить на праві власності ОСОБА_1, в забезпечення зобов'язань ОСОБА_4, ОСОБА_5, що випливають із кредитного договору №0803/141 від 24 березня 2008 року.

На підтвердження факту укладання вказаного договору позивач 26 січня 2010 року видав довіреність, якою уповноважив старшого спеціаліста по мікрокредитуванню Рівненської філії ПАТ «ПриватБанк» ОСОБА_7 розпоряджатися (зняти з обліку, продавати) належним йому на праві власності спірний транспортний засіб.

Крім того, 29 травня 2009 року на підтвердження дійсності укладання договору застави, ОСОБА_1 було передано відповідачу заставний автомобіль, що підтверджується актом прийому автомобіля. Огляд та вилучення вказаного автомобіля проводилось в присутності позивача, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року звернено стягнення на вказане рухоме майно для задоволення грошових вимог ПАТ КБ за «ПриватБанк» за кредитним договором №0803/141 від 24 березня 2008 року.

Вказане рішення є чинним та сторонами не оспорювалось.

Матеріалами справи встановлено, що 10 квітня 2014 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження згідно виконавчого листа №2/202/1665/2013 р., виданого 07 травня 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, та проведено виконавчі дії по зверненню стягнення на зазначене рухоме майно, що належало ОСОБА_1

Після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, з якою ОСОБА_1 не погодився, останній звернувся до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області з відповідною заявою.

За постановою слідчого Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області від 25 грудня 2014 року було призначено почеркознавчу експертизу в кримінальному провадженні № 0002233 від 24 квітня 2014 року.

За результатами проведеної експертизи, експертом сектору №1 ВТКЗ ОВС НДЕКЦ при УМВС в Рівненській області Якимчук М.М. складено висновок, яким встановлено, що підписи на спірному договорі застави виконані не ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний договір за формою і змістом відповідає вимогам закону, а тому висновок експертизи про те, що позивач його не підписував, не свідчить про неукладеність такого договору.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначені обставини є підставою для визнання договору недійсним за ст. ст. 203, 215 ЦК України, як підписання договору особою, яка не має на це повноважень та волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

Враховуючи фактичне виконання позивачем договору застави автотранспорту від 28 березня 2008 року, а саме укладання довіреності, передання автомобіля, технічного паспорау на автомобіль працівникам банку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності обставин, які б підтверджували відсутність у позивача вільного волевиявлення на укладення такого договору.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається лише на висновок почеркознавчої експертизи №41 від 05 березня 2015 року по кримінальному провадженні № 0002233.

Однак колегія суддів враховує той факт, що такий висновок є одним із доказів і не має пріоритету перед іншими видами доказів та має оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз'яснено, що висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів.

У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за матеріалами кримінального провадження, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, сторони відмовились від призначення та проведення експертизи в цивільній справі за ухвалою суду.

Встановивши дійсні обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підставі для задоволення позову.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :