Справа № 308/1782/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

13 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є : орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а :

18 лютого 2015 року, ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. А 03.04.2015 року представник, позивачки в особі ОСОБА_3 подав заяву про збільшення позовних вимог, які полягають у розірванні шлюбу, та визначення місця проживання дитини. Та 05.06.2015 року позивачка повторно збільшила позовні вимоги, і при цьому просила розірвати шлюб, стягнути аліменти на утримання дочки та визначити місце проживання дитини.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини, задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з ухваленням нового рішення про відхилення позовних вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_4 підтримав, вимоги скарги і просив задоволити таку з наведених підстав.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник в особі адвоката ОСОБА_5 заперечили, вимоги апеляційної скарги та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як правосудне.

Відповідач ОСОБА_1 будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання до суду не зявились. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, також будучи повідомленим про час та місце судового розгляду, заяви про відкладення розгляду справи не подало. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є, факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, а також вимог ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки і піклування в судовому засіданні є обовязковою. А наявний у матеріалах справи висновок органу опіки і піклування не відповідає вимогам законодавства, так-як не додано необхідних документів.

Проте такі доводи апеляційної скарги не узгоджуються з обставинами справи, та висновками суду першої інстанції.

За приписами пунктів 1 і 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли батьки проживають роздільно, і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктом 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З матеріалів справи вбачається, що, починаючи з 2014 року через несумісність характерів і сварки, сторони припинили спільне проживання, і проживають окремо, що послужило підставою для звернення в суд із позовом про розірвання шлюбу. У період шлюбу в сторін народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачкою по місцю проживання останньої.

У відповідності до вимог частин 1 і 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

А як зазначено в ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

На виконання даної норми орган опіки та піклування в особі Ужгородського міськвиконкому зробив 10.06.2015р. за № 267/12-41 висновок щодо розвязання спору відносно місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зі змісту даного висновку вбачається, що Ужгородський міськвиконком як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом зі своєю матірю - ОСОБА_2 за адресою її місця проживання, а.с. 94-95. Щоб дійти до такого висновку, орган опіки та піклування прийняв до уваги всі необхідні документи, які стосуються даного спору, та в залежності від встановленого і дійшов відповідного висновку, а.с. 96, 97, 98.

Довідкою Закарпатського ОНД від 07.04.2015р. за № 37 стверджується, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 у Закарпатському обласному наркологічному диспансері під диспансерним наглядом лікаря-нарколога не перебуває, а.с. 49.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 15.04.2015 року, ОСОБА_2 являється фізичною особою-підприємцем за видом економічної діяльності : надання послуг перукарнями та салонами краси, а.с. 45.

Наявні в матеріалах справи інші докази, вказують на ту обставину, що саме позивачка постійно перебуває з малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та приймає безпосередню участь в фізичному та духовному розвитку, і дбає про здоровя своєї доньки, а.с. 32, 35, 36, 38, 40

Як убачається з одного із принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року - малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлученою зі своєю матірю.

Із цього слідує, що перевага належить матері, яка природно є більш близькою до своєї дитини у взаємозвязку із принципом 4 цієї Декларації при забезпеченні дитині права на здоровий зріст і розвиток.

Приймаючи в сукупності наведені обставини, слід дійти висновку, що матеріали справи не містять і таких не наведено відповідачем обставин, які б на дотримання вимог ч. 2 ст. 161 СК України перешкоджали суду передати малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 для проживання з позивачкою.

До участі в розгляді справи, судом було залучено орган опіки та піклування в особі Ужгородського міськвиконкому в якості третьої особи. Та обставина, що представник Ужгородського міськвиконкому не приймав безпосередньо участь в судовому засіданні, не може свідчити про той факт, що орган опіки та піклування не був залучений до розгляду справи. У матеріалах справи наявне доручення на ОСОБА_4їну О.О. з уповноваженням представляти інтереси органу опіки та піклування, що свідчить про те, що така приймала участь в попередніх судових засіданнях, а.с. 62.

Ухвалення рішення суду в судовому засіданні, коли відповідач був відсутнім не може свідчити про той факт, що суд мав намір протиправно позбавити останнього права на участь в розгляді справи, та при цьому ухвалити неправосудне рішення. Ухвалюючи 11.11.2015р. рішення, суд першої інстанції мав відомості, що відповідач і його представник ОСОБА_7 повідомлені про час та місце розгляду справи, а.с. 117, 118. А подана представником 11.11.15р. заява про відкладення розгляду справи не містила поважних причин для відкладення розгляду справи і такі причини нічим не підтверджено, а.с. 119.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України, правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

А ч. 3 ст. 309 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначені норми, виходячи з їх аналізу не дають апеляційному суду підстав для скасування справедливого рішення суду з тих лише підстав, що відповідач не приймав, участь в судовому засіданні й крім цього, коли така відсутність є неповажною. Оскільки, ніщо не перешкоджає відповідачу приймати участь в судовому розгляді апеляційної інстанції та доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень стосовно позовних вимог.

Відповідач також зазначає, що суд першої інстанції прийняв до уваги докази невідомого походження, які є неправдивими, і свідомо вводять суд в оману. Проте, таке твердження відповідача нічим не доводиться, а звідси, являється декларативним, бездоказовим.

Клопотання ОСОБА_1 про відвід судді, було вирішено, що слідує зі змісту ухвали від 07.10.2015 року. Відвід відхилено, так-як такий є безпідставний, та відсутні підстави, які б викликали сумнів у обєктивності та неупередженості судді. Слід також зазначити, що відповідач не заявляв перед судом клопотання про допит як свідка ОСОБА_8 із приводу обставин, які ним наведені в заяві від 24.05.2015 року, а.с. 92. Таким чином, наведене в сукупності не дає підстав дійти беззаперечного висновку із приводу того, що головуюча мала особисту зацікавленість у розгляді справи.

Стосовно доводу із приводу того, що суд розглянув збільшені позовні вимоги без оплати їх судовим збором. Слід зазначити, що не оплата позовної вимоги під час подання заяви не є перешкодою для суду по вирішенні такого питання безпосередньо при ухваленні судового рішення. Як вбачається зі змісту резолютивної частини рішення суду, суд у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України і вирішив, питання судового збору.

Вирішуючи позовні вимоги, суд дотримався вищенаведених норм права, а звідси, рішення суду є законним та обґрунтованим, так-як відповідає вимогам чинного законодавства.

За наведених обставин, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та обставин встановлених апеляційним судом, а тому, колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213 і 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : __________________

__________________