ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/6612/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"22" серпня 2016 р. Дарницький районний суд м.Києва в складі судді Вовка Є.І., при секретарі Германенко В.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання недійсним іпотечного договору та припинення іпотеки, заборон на відчуження та вилучення відповідних записів з "Державних Реєстрів",

ВСТАНОВИВ:

До суду першої інстанції було подано вказаний позов, про визнання недійсним іпотечного договору укладеного позивачем та відповідачем 05.09.2007 року (посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі №кдз-4344) та про припинення іпотек та заборон на відчуження, та вилучення відповідних записів з Державних Реєстрів, щодо іпотек та заборон, накладених на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, які виникли на підставі вказаного іпотечного договору (договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року).

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема зазначив, що між позивачем та відповідачем 05.09.2007 року був укладений іпотечний договір (з метою забезпечення виконання зобов"язань позивача (позичальника) перед відповідачем за кредитним договором між сторонами від 05.09.2007 року) щодо передачі позивачем в іпотеку нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального договору Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі №кдз-4344), який на думку сторони позивача є недійсним в силу вимог ст.ст.202, 203, 215, 216 ЦК України, оскільки укладення договору іпотеки відбулося без згоди органу опіки та піклування.

Представник позивача у письмовій заяві підтримав позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, враховуючи положення ч.2 ст.64 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити як у необгрунтованих та безпідставних, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду.

Відповідно до положень ч.1, ч.6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ч.1, ч.3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положень ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім»ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей»: держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна; неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень; органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей; для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування; посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Проте, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, з обгрунтування позову вбачається посилання сторони позивача лише на огульне припущення щодо того, що вказана квартира є нерухомим майном дитини (прізвище, ім"я та по-батькові, якої не визначено стороною позивача навіть в обгрунтуванні позову), яке фактично викладено в формі цитування загального контексту положень ч.4 ст.177 Сімейного кодексу України (а.с.1), а також в огульному цитуванні інших норм права щодо прав користування неповнолітніми дітьми нерухомим майном, безвідносно до безпосереднього предмету даного судового розгляду та без зазначення доказів як щодо фактичного користування неповнолітньою дитиною вказаним нерухомими майном, так і щодо наявності будь-яких прав у конкретної неповнолітньої дитини щодо цього майна, при цьому, згідно з копією договору купівлі-продажу вказаної квартири (яка надана до суду стороною позивача) будь-яка дитина не фігурує у ньому (а.с.19).

Стаття 10 ЦПК України встановлено: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, правового обгрунтування щодо інших підстав визнання спірного договору недійсним, як і щодо інших похідних позовних вимог, стороною позивача не наведено, як відсутні такі підстави і на думку суду (зокрема щодо обставин реєстрації права власності на вказану квартиру за позивачем, на які огульно - без посилання на норми діючого законодавства міститься посилання у позові, а також без врахування принципу змагальності, імперативно визначеному у вищенаведених положеннях ст.10 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, належить: судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. зарахувати в доход держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.208, 209, 214, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Судові витрати у виді судового збору в сумі 487 грн. 20 коп. зарахувати в доход держави.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: