РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року м.Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Мамаєвої О.В., із секретарем Баришніковою І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

22.06.2015 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом та просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 42,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову вказала, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, під час знаходження у шлюбі, 11.10.1999 року ними була придбана квартира за вказаною адресою. В подальшому вини розірвали шлюб, розподіл майна не проводили. 19.12.2014 року її колишній чоловік помер, спадкоємцями - відповідачами по справі були подані заяви про прийняття спадщини, та виникла необхідність визнання за позивачем права власності на належну частину спільного майна подружжя - 1/2 частину спірної квартири.

Ухвалою суду від 02.06.2016 року до участі у справі в якості 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ПАТ "Приват Банк".

У судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, вказала, що на задоволенні позову наполягає.

Відповідач ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи у її відсутність, вказала, що з позовом згодна.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до суду не з'явились, про причини неявки суд не сповістили. Згідно наданих заперечень вважають, що спірна квартира належала ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, тому позивач не набула права спільної сумісної власності на це майно. Крім того, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності, тому просять застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Також у доповненнях на заперечення вказали, що позов не підлягає задоволенню, оскільки на спірну квартиру накладена заборона відчуження.

Представник 3-ї особи до суду не з'явився, заперечень проти позову не надав.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, оглянувши спадкову справу № 64/2015 до майна померлого 19 грудня 2014 року ОСОБА_5, прийшов до висновку, що заявлений позов є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 1992р. по 2008р. /а.с. 34/.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 36/.

Згідно свідоцтва про право приватної власності від 24.11.1997р., ОСОБА_5 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.

11.11.1998р. ОСОБА_5 на товарній біржі "Імперіал" уклав договір купівлі-продажу №006/11, згідно якого продав квартиру АДРЕСА_3 Е.Р.

11.11.1998р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири на товарній біржі "Імперіал". Рішенням місцевого суду Центрального району м.Миколаєва від 04.09.2002р. у справі №2-4-3409/02, вказана угода визнана дійсною. Зокрема, рішенням суду встановлено, що сторони повністю виконали умови договору, квартира передана ОСОБА_6 ОСОБА_5, а ОСОБА_5 передав продавцю обумовлену суму у розмірі 1700 грн /а.с. 38/.

19.12.2014р. ОСОБА_5 помер /а.с. 28 оборот/.

Із заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись ОСОБА_4, ОСОБА_3 - батьки, та ОСОБА_2 - дочка.

05.05.2015 року до нотаріуса звернулась ОСОБА_1 із заявою про визначення за нею права власності на 1/2 частку квартири №3 по вул.Потьомкінській у м.Миколаєві, як частку у спільному майні подружжя /а.с. 41/.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.11.2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання договору недійсним, визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, виключення з кола спадкоємців, визнати за позивачами право на спадкування за законом.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2016 року рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 18.11.2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним та визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зазначеної частини позовних вимог відмовлено. Скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачами права на спадкування за законом і ухвалено нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задоволені частково: визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 - на 1/6 частину квартири АДРЕСА_4 за кожним. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Вказаним рішенням Апеляційного суду, зокрема, встановлено, що квартира АДРЕСА_4 у 1999 році набула статусу спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1, а батьки ОСОБА_5 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, мають право як спадкоємці після смерті їх сина на 1/6 частину спірної квартири кожен (1/3 частка від 1/2 частини квартири, що належала спадкодавцю).

Задовольняючи позов, суд виходив із наступного.

Згідно ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (ст. 28 КпШС).

Таким чином, на підставі викладеного, судом встановлено, що АДРЕСА_5 була придбана під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та є спільною сумісною власністю подружжя, та позивач відповідно має право на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири.

Доводи відповідачів про те, що спірна квартира належала на праві особистої власності ОСОБА_5 є безпідставними та спростовуються рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01.02.2016 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилання відповідачів на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15 є необґрунтованим, оскільки по даній цивільній справі встановлені інші обставини, ніж ті, про які йде мова у вказаній постанові.

Що стосується заяви відповідачів про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду, то ця заява також є необгрунтованою.

Так, ч.3 ст. 29 КпШС України, передбачалось, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється. якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності встановлено і ч.2 ст. 72 СК України.

Згідно положень п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тобто, позовна давність не розпочинається до моменту, коли один із колишнього подружжя не дізнається про порушення свого права власності на частку у спільному майні іншим з подружжя.

Позивач зазначила, що її колишній чоловік не здійснював будь-яких дій щодо порушення її права власності на частку у квартирі.

З даним позовом вона звернулась лише після смерті колишнього чоловіка.

Таким чином, підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відсутні, так як позивачем не порушено строк звернення до суду.

Відповідачі також вважають, що позов не може бути задоволено, оскільки на нерухоме майно накладено заборону на його відчуження, однак, суд не може погодитись із вказаними доводами, так як накладення заборони відчуження майна не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання частки у праві власності на спільне майно подружжя.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що доводи викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в зв'язку з чим підлягають задоволенню.

Оскільки у позовній заяві позивач не просить про стягнення із відповідачів судових витрат, суд вважає можливим віднести судові витрати на рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 30, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.11,22, 25,28,29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.В.Мамаєва