Справа № 372/252/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/1035/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 08.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Приходька К.П.,

при секретарі - Вербовій І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» (далі ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 03 листопада 2015 року у сумі 2 206 912 грн. 72 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок позначений за планом земельної ділянки літ.А, загальною площею 281,9 кв.м, житловою площею 122,1 кв.м., прибудова, позначена на плані літ.«А», вбиральня, позначена на плані літ.«Б», колодязь позначений на плані літ.К, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с.Семенівка Обухівського району Київської області та належить на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою 26 жовтня 2006 року, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В обґрунтування позову ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» послалося на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором від 30 листопада 2007 року, укладеного між ним та ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», внаслідок чого утворилась заборгованість у зазначеній вище сумі і банк відповідно з умовами договору іпотеки має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів виникнення у ОСОБА_3 права власності на предмет іпотеки, зокрема, не доведено обставин щодо виготовлення і видачі ОСОБА_3 правовстановлюючого документа на будинок та державної реєстрації права власності уповноваженим державним органом. За таких обставин, суд дійшов висновку про неможливість задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки цим можуть порушуватись права інших осіб.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача, який є майновим поручителя (іпотекодавцем), із пропуском строку, встановленого ст. 559 ЦК України, договором іпотеки не передбачено право позивача на задоволення позовних вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, а чинним законодавством не передбачене відповідне право вимоги іпотекодержателя без врегулювання умовами договору. Також суд визнав безпідставними позовні вимоги ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» щодо переходу до нього права власності на житловий будинок за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, оскільки вони не ґрунтуються на законі. При цьому, суд зазначив, що позивачем не надано доказів вартості предмета іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір №7_19-11/07-МФ, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 250 560 грн. зі сплатою 16 % річних, з кінцевим терміном повернення до 27 листопада 2015 року (а.с.10-14).

Того ж дня, у забезпечення виконання зобовязань за цим договором між ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку жилий будинок позначений за планом земельної ділянки літ.А, загальною площею 281,9 кв.м, житловою площею 122,1 кв.м., прибудова, позначена на плані літ.«А», вбиральня, позначена на плані літ.«Б», колодязь позначений на плані літ.К, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с. Семенівка Обухівського району Київської області та належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою від 26 листопада 2006 року та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 7629636 в книзі №3, номер запису 272. Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 4185 (а.с.15-17).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка згідно із розрахунком позивача станом на 03 листопада 2015 року становить 2 206 912 грн. 72 коп., яка складається із: строкової заборгованості по відсоткам у розмірі 4 435 грн. 79 коп., простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 286 891 грн. 41 коп., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту та відсоткам у розмірі 1 915 585 грн. 52 коп. (а.с.91-95).

По справі встановлено, що позивач надіслав на адресу ОСОБА_3 вимогу про зобовязання погасити заборгованість за кредитним договором. Вказана вимога отримана ОСОБА_3 06 листопада 2014 року, однак залишена ним без реагування (а.с.13).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про іпотеку», в редакції що діяла на момент укладення договору іпотеки, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Положеннями ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки договором іпотеки від 30 листопада 2007 року передбачено, що предмет іпотеки - жилий будинок, прибудова, вбиральня та колодязь, що знаходиться по вул. Молодіжна, 1-А у с. Семенівка Обухівського району Київської області належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Семенівською сільською радою від 26 листопада 2006 року та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації за № 7629636 в книзі №3, номер запису 272 і цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 4185, то колегія суддів вважає, що відсутність доказів наявності правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_3 не підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» звернулося до суду із позовними вимогами до ОСОБА_3, як майнового поручителя (іпотекодавця), із пропуском строку, встановленого ст. 559 ЦК України з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Тобто, застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення.

Згідно із ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, норми, що регулюють поруку (статті 553 559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки (пункт 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договором іпотеки не передбачено право позивача вимагати задоволення своїх вимог шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, а чинним законодавством не передбачене відповідне право вимоги іпотекодержателя без врегулювання умовами договору.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктами 11.1 11.3.1 договору іпотеки передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 грудня 2013 року (справа №6-124цс13).

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту майнових права не узгоджується із положеннями іпотечного договору та закону, є помилковим.

Крім того, відмовляючи у позові ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит», суд першої інстанції виходив зі того, що позивачем не надано доказів вартості предмета іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи.

Однак, при розгляді справи суд першої інстанції у порушення ч.4 ст.10 ЦПК України не сприяв учасникам процесу у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи та не розяснив представнику позивачу його право надати суду докази щодо вартості предмета іпотеки.

Як зазначалось вище, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього у спірних правовідносинах відбувається за рішенням суду.

Таке судове рішення за змістом має відповідати вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону.

Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Посилання позивача в прохальній частині позовної заяви на встановлення початкової ціни, визначеної на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція зазначена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року ( справа № 6-61цс15), у постанові від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1935цс15) та у постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1561цс15).

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції на виконання вимог ст.10 ЦПК України роз'яснено представнику позивача його право надати суду докази про вартість предмета іпотеки, відповідно до вказаної вище правової позиції Верховного Суду України.

Однак, як вбачається з пояснень представника позивача, остання наполягала на задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та вважала безпідставним визначення початкової ціни предмету іпотеки у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього.

У відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в зазначений позивачем спосіб, у звязку чим відмовляє у задоволенні позову.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в позові ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_2 та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 та Кредит» до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді