АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1604/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2267/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І. О. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод"

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про зобов'язання примусово виконати обов'язок в натурі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідача примусово виконати обов'язок в натурі - надати їй інше житло, придатне для постійного проживання людей, а саме іншу житлову кімнату на розсуд відповідача.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що гуртожиток, розташований в АДРЕСА_1, та належить ПАТ «Тепловозоремонтний завод», де вона проживає, був включений до статутного капіталу ПАТ «Тепловозоремонтний завод», яке створене у процесі приватизації.

У зв'язку з цим, позивач стверджує, що відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення, відселення мешканців гуртожитків (їх сімей), на яких розповсюджується дія цього Закону, без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей.

На думку ОСОБА_2, 24.03.2015 року вона була незаконно виселена службовими особами ПАТ «Тепловозоремонтний завод» із НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку, де вона зареєстрована та фактично постійно проживала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 липня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано відповідача Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод» примусово виконати обов'язок в натурі - надати ОСОБА_2 інше житло, придатне для постійного проживання людей, а саме іншу окрему житлову кімнату на його розсуд.

Вирішено питання щодо судових витрат.

З даним рішенням не погодилося ПАТ «Тепловозоремонтний завод» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки усі спірні питання між сторонами вже вирішені судом апеляційної інстанції, а виконання цих рішень повинно проводитися у порядку, визначеному ЗУ «Про виконавче провадження».

Також, таким своїм рішенням, місцевий суд фактично змінив рішення апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року, відповідно до якого ОСОБА_2 переселено до НОМЕР_2 гуртожитку, що знаходиться в АДРЕСА_1, без права користування кімнатою у повному обсязі та зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в переселенні до НОМЕР_2.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 року, яке набрало законної сили, визнано право власності ВАТ «Полтавський тепловозоремонтний завод» м. Полтава на об'єкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток в АДРЕСА_1

Згідно довідки ПАТ «ТРЗ» № 70-15/ від 17.03.2016 року на балансі підприємства обліковується гуртожиток, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що придбаний згідно договору купівлі-продажу державного майна № 65 від 29.03.1994 року, та який є власністю підприємства (а.с. 80).

Відповідно до ордеру на житлову площу в гуртожитку № 1 від 14.10.1996 року, позивачу ОСОБА_2 (післяшлюбне прізвище - ОСОБА_2) надано право на зайняття НОМЕР_1 площею 16 кв.м в гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с.10).

Також судом встановлено, що з 22.10.1996 року по теперішній час позивач зареєстрована у НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1, в м. Полтаві, що підтверджується копією її паспорту (а.с. 9).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2013 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про усунення перешкод в користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою у повному обсязі. Позовні вимоги ПАТ «Тепловозоремонтний завод» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про переселення та зобов'язання не чинити перешкод у переселенні задоволені. Вселено ОСОБА_2 до НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в переселенні до НОМЕР_2 у гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с. 15-17).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло встановлено, що на позивача в цій справі як на мешканку гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, АДРЕСА_1, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та визнано право на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного закону і право проживання в гуртожитку ПАТ «Тепловозоремонтний завод» (а.с. 23-28).

Вирішуючи спір, місцевий суд врахувавши встановлені судом обставини, а також те, що представником відповідача не надано жодних доказів виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11.02.2016 року в частині попереднього одержання ОСОБА_2 житла згідно зі ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Такий висновок суду також вмотивований тим, що оскільки до виселення з НОМЕР_1 ОСОБА_2 проживала в окремій кімнаті, а згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» житловою кімнатою у гуртожитку є окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому, її порушене право може бути захищене шляхом зобов'язання відповідача примусово передати їй іншу вільну кімнату у гуртожитку для постійного проживання на його розсуд.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду як з вірним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі.

Вище згадуваним рішенням Апеляційного суду Полтавської області 11.02.2016 року встановлено, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року, яким вирішено переселити ОСОБА_2 до НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку не виконане з огляду на наступне.

Так, постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ Масич С.І. від 11 жовтня 2013 року відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №553/1009/13-ц, виданого 07 жовтня 2013 року Ленінським районним судом м. Полтави про вселення ОСОБА_2 до НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня 2014 року у задоволенні заяви ПАТ «Тепловозоремонтний завод» акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про встановлення способу та порядку виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року відмовлено.

Будь-яких інших доказів на підтвердження виконання вказаного судового рішення як у добровільному, так і примусовому порядку матеріали справи не містять.

За викладеного, колегія суддів, прийшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону та права проживання в гуртожитку ПАТ «Тепловозоремонтний завод» акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на те, що рішенням Апеляційного Полтавської області 11.02.2016 року встановлено, що на ОСОБА_2 поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону, а також, що рішення апеляційного суду Полтавської області від 10.09.2013 року про вселення саме до НОМЕР_2, а не на ліжко-місце у НОМЕР_2 гуртожитку по АДРЕСА_1 в установленому законом порядку не виконане, позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання відповідача примусово виконати обов'язок в натурі - надати ОСОБА_2 інше житло, придатне для постійного проживання людей, а саме іншу окрему кімнату на його розсуд є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Між тим, згідно ч.ч.1,4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

В свою чергу, позивачем доведено, а матеріалами справи підтверджено, що станом на 24.03.2015 року ОСОБА_2 проживала у НОМЕР_1 зазначеного гуртожитку.

Відповідач, здійснивши виселення ОСОБА_2 з НОМЕР_1 у порушення вимоги ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», не надав їй попередньо, тобто до 24.03.2015 року іншого житла, придатного для проживання людей.

Такі вимоги Закону не були виконанні відповідачем і на час постановлення оскаржуваного рішення місцевого суду.

Так, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги ОСОБА_2, про надання їй іншої окремої житлової кімнати, оскільки до виселення з НОМЕР_1 позивач проживала в окремій кімнаті, а згідно із ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку», житлова кімната у гуртожитку - це окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому. Також, у вказаному Законі відсутнє поняття ліжко-місце, як і не передбачено можливості попереднього надання ліжко-місця у разі виселення мешканця гуртожитку, на якого поширюється його дія.

Тому, доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування місцевим судом норм матеріального права не заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України зміст, аналіз підстав та предмета заявленого позову свідчить про розгляд справи судом першої інстанції з дотриманням принципу диспозитивності. Оцінка доказів судом проведена вірно з дотриманням норм статті 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод"- відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 04 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ..

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді: /підпис/ Бутенко С.Б. /підпис/ Прядкіна О.В.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _____________ Панченко О.О.