Номер провадження: 22-ц/785/1900/16
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна та поділ нерухомого майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року,

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2007 року по 25 грудня 2013 року, визнання спільною сумісною власністю нерухомого майна та поділ нерухомого майна, що є об'єктом спільної сумісної власності.

В подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2006 року по 25 грудня 2013 року, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 січня 2006 року сторони проживали однією сім'єю, вели сумісне господарство, разом відпочивали, мали взаємні права та обов'язки, але так і не зареєстрували свої відносини в органах реєстрації актів цивільного стану. ІНФОРМАЦІЯ_3 року в період сумісного проживання однією сім'єю в сторін народилася донька, ОСОБА_3. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, для поліпшення житлових умов, сторони сумісно придбали квартиру АДРЕСА_1, що знаходиться в м. Одесі, загальною площею - 69,9 кв.м. та квартиру АДРЕСА_2, що знаходиться в м. Одесі, загальною площею - 286,4 кв.м., які позивач вважала спільною сумісною власністю. Сторони більше не бажають проживати разом, однак відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_4 спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю не визнає та бажає залишити собі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 01 січня 2006 року по 25 грудня 2013 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 наступне нерухоме майно:

- Квартиру АДРЕСА_1, загальною площею - 69,9 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 47,2 кв.м.

- Квартиру АДРЕСА_2, загальною площею - 286,4 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 178,9 кв.м.

Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею - 69,9 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 47,2 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_2, загальною площею - 286,4 кв.м., що складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 178,9 кв.м.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом процесуального права та не правильне застосування норм матеріального права, просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно дійшов до висновку про спільне проживання сторін з січня 2006 року до травня 2008 року у квартирі, яка належить позивачу, адже ці квартира придбана лише у 2008 році, та про спільне проживання сторін однією сім'єю з травня 2008 року до грудня 2013 року у квартирі, яка належить відповідачу, адже в матеріалах справи містяться копії його звернень до правоохоронних органів, судові рішення та акти органу ДВС з приводу усунення перешкод з боку ОСОБА_2 в користуванні майном ОСОБА_3 ОСОБА_4 та її виселення в цей період часу, він з липня 1979 року та по цей час перебуває у зареєстрованому безперервному шлюбі з громадянкою США ОСОБА_5 та згода на вселення ОСОБА_2 до квартири відсутня, вона проживає у спірній квартирі поза його волею.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 01 січня 2006 року по травень 2008 року сторони разом проживали спочатку за адресою місця реєстрації позивача: АДРЕСА_3.

В цей період, ІНФОРМАЦІЯ_3 року в сторін народилася донька, ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1, виданого 07.05.2008 року Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №429.

В подальшому, починаючи з травня 2008 року по грудень 2013 року сторони проживали разом за адресою відповідача: АДРЕСА_4.

З січня 2006 року по грудень 2013 року сторони були пов'язані спільним побутом, вели сумісне господарство, разом відзначали свята та подорожували за кордон, виховували доньку ОСОБА_3, тобто мали взаємні права та обов'язки, притаманні сім'ї. Шлюб в органах реєстрації актів цивільного стану не реєстрували.

Зазначене підтверджується допитаними у судовому засіданні свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, заявами мешканців суміжних квартир за адресою місця реєстрації позивача: АДРЕСА_3 та за адресою відповідача: АДРЕСА_4, завірені житлово-експлуатаційними органами, чисельними фотокартками, на яких відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_4 зображений разом із позивачем ОСОБА_2 та їх сумісною донькою за різний період часу (т.1, а.с 146-150), наданою на запит суду відповіддю Державної прикордонної служби України стосовно перетинання позивачем ОСОБА_2 державного кордону України, (т.1, а.с. 188), письмовими пояснення ОСОБА_3 ОСОБА_4, наданими УІМ СУІМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Куцак В.В. 19.11.2012 року (т.1, а.с. 179-182).

Таким чином суд першої інстанції суд встановив, що сторони дійсно проживали однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, вели сумісне господарство.

За період сумісного проживання однією сім'єю, за договорами купівлі-продажу від 13.02.2008 року сторонами було набуте у спільну сумісну власність нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, що знаходиться в м. Одесі, загальною площею - 69,9 кв.м. та квартира АДРЕСА_2, що знаходиться в м. Одесі, загальною площею - 286,4 кв.м.

На обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач та його представник надали до суду свідоцтво про реєстрацію шлюбу на бланку № НОМЕР_2, засвідчену міським клерком місто Нью-Йорк 05.03.2014 року з перекладом з англійської мови на українську та зазначали, що відповідно до вказаного свідоцтва з 10 липня 1979 року громадянин США ОСОБА_3 ОСОБА_4 перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянкою США ОСОБА_11, що виключає можливість встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Однак, суд критично поставився до вказаного свідоцтва про реєстрацію шлюбу, як доказу наявності зареєстрованих шлюбних відносин між відповідачем та громадянкою США ОСОБА_11, виходячи з наступних підстав.

Так, із перекладу вказаного свідоцтва про реєстрацію шлюбу вбачається, що у відповідач ОСОБА_12 та громадянка США ОСОБА_11 були одружені та їх шлюб скінчився 07.03.1979 року. Тобто, достовірних та актуальних даних на час розгляду цивільної справи стосовно перебування ОСОБА_12 ОСОБА_4 та громадянки США ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі, відповідачем до суду не було надано.

З цих підстав, представник відповідача, якого підтримав відповідач, звернувся до суду із клопотанням про направлення запиту до компетентного органу Сполучених Штатів Америки щодо наявності офіційних (зареєстрованих) шлюбних відносин між громадянином США ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, мотивуючи своє клопотання тим, що на його думку, в справі відсутні об'єктивні докази, на підставі яких суд може зробити свій висновок про наявність або відсутність зареєстрованих в США на цей час шлюбних відносин між відповідачем та ОСОБА_11.

У зв'язку із цим, суд в реалізацію положень ст. 10 ЦПК України, якою закріплений принцип змагальності сторін, виніс ухвалу, якою клопотання представника відповідача задовольнив та підготував запит до компетентних органів США щодо з'ясування вищевказаних обставин.

Однак, в подальшому, відповідач та його представник від свого клопотання щодо направлення запиту компетентного органу Сполучених Штатів Америки щодо наявності офіційних (зареєстрованих) шлюбних відносин між громадянином США ОСОБА_12, та ОСОБА_11, відмовилися, мотивуючи свою відмову тим, що відповідь на цей запит із США не надійде, хоча твердження відповідача та його представника спростовуються положеннями Гаазької конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Разом із відмовою від свого клопотання про направлення запиту до США, відповідач та його представник, в якості обґрунтування наявності шлюбних відносин між громадянином США ОСОБА_12, та ОСОБА_11 надали до суду перекладений з англійської мови на українську афідевіт, оформлений в Посольстві Сполучених Штатів Америки 30.07.2015 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_12, громадянин США, номер паспорта НОМЕР_3, приведений до присяги свідчить та стверджує, що свідоцтво про шлюб № НОМЕР_4, у якому шлюб ОСОБА_12 та ОСОБА_11 10 липня 1979 року є дійсним та повним актовим записом про шлюб, а також апостильовану довіреність від 04.03.2015 року, видану ОСОБА_12 ОСОБА_13 на ім'я ОСОБА_12 ОСОБА_4 щодо розпорядження його чоловіком усім рухомим та нерухомим майном, набутим в Україні з 1993 року по 2015 рік.

Проте, суд критично поставився до даних доказів, та вважав такі дії відповідача намаганням уникнути від наслідків щодо встановлення фактичних шлюбних відносин з позивачем, так як відсутність зареєстрованих шлюбних відносин у ОСОБА_12 ОСОБА_4 з будь-якою особою підтверджується наданими до суду позивачем та витребуваними судом копіями договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 від 07.05.2002 року, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7 від 24.12.2005 року, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 05.02.2008 року, договорами купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8, та АДРЕСА_5, договору купівлі-продажу № 2, що знаходиться в м. Одесі по АДРЕСА_1 від 13.02.2008 року, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 13.02.2008 року.

При посвідченні нотаріусами вищевказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, ОСОБА_12 ОСОБА_4, виступаючи як покупцем так і продавцем у цих договорах, зазначав, що на момент відчуження (набуття) майна за цими договорами, він у зареєстровану шлюбі з будь-якою особою не перебуває та в разі продажу майна зазначав, що відчужене майно є його власністю.

Допитана у якості свідка нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мельник Ольга Миколаївна в суді пояснювала, що вона декілька разів посвідчувала договори купівлі-продажу нерухомості, в яких стороною виступав ОСОБА_12 ОСОБА_4, та кожного разу відповідач стверджував та власноруч складав заяву про те, що він зареєстровану шлюбі з будь-якою особою не перебуває.

Вказані вище обставини ОСОБА_12 ОСОБА_4 неодноразово підтверджував також особисто під час дачі пояснень в суді, зокрема при допиті його як свідка.

При цьому, суд зазначив, що будь-яких довіреностей від ОСОБА_12 ОСОБА_13 щодо розпорядження її чоловіком ОСОБА_12 усім рухомим та нерухомим майном на час посвідчення вказаних вище договорів купівлі-продажу майна, видано не було.

Неналежним є доказом підтвердження наявності шлюбних відносин між громадянином США ОСОБА_12 ОСОБА_4 та громадянкою США ОСОБА_11 наданий до суду відповідачем та його представником рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2015 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.06.2015 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_12 про визнання права користування житловим приміщенням, в мотивувальній частині якого зазначено, що як вбачається з перекладу свідоцтва про реєстрацію шлюбу ОСОБА_12 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11 з 29 червня 1979 року, оскільки предметом даного спору не були питання наявності чи відсутності будь-яких шлюбних чи фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем й з будь-якими іншими особами.

При цьому, суд врахував, що з перекладу свідоцтва про реєстрацію шлюбу не вбачається достовірних та актуальних даних на час розгляду цивільної справи стосовно перебування ОСОБА_12 ОСОБА_4 та громадянки США ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі.

Крім цього, частиною 2 ст. 60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд також відзначив ту обставину, що ОСОБА_12 ОСОБА_4, починаючи з 1993 року по сьогоднішній день постійно перебуває на території України, в 2009 році після народження сумісної із позивачем дитини ОСОБА_12 ОСОБА_15 отримав посвідку та постійне місце проживання в Україні та інколи (один раз на два-три роки, тривалістю на місяць) виїжджав до Сполучених Штатів Америки.

Врахувавши у сукупності вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ОСОБА_4 усталених відносин, що притаманні подружжю, тобто сторони фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Більш того, вказав, що посилання ОСОБА_12 ОСОБА_4 на те, що він перебуває у шлюбі та проживає разом із громадянкою США ОСОБА_12 ОСОБА_13, вони разом ведуть спільне господарство та виховують дітей, спростовується наданою на запит суду відповіддю Державної прикордонної служби України стосовно не перетинання громадянкою США ОСОБА_12 ОСОБА_13 за останні 5 років території України.

Відхиляючи посилання відповідача на те, що він після народження дитини ОСОБА_3, влітку 2008 року купив ОСОБА_2 для її та їх доньки проживання трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом 05 лютого 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_3 ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила вказану квартиру.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Термін «проживання однією сім'єю» не слід розуміти буквально, адже факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов'язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Як відзначає Верховний Суд України «при застосуванні ст. 74 СК … судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю». За ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Відповідно до приписів ст.74 СК, для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки необхідно встановити по-перше: чи відносини між чоловіком та жінкою мали тривалий характер (з 01 січня 2006 року по 25 грудня 2013 року) та чи з'явились певні юридичні наслідки, придбання житла, народження дитини; по-друге: якщо жінка або чоловік, пов'язуючи своє життя з цією особою мав на мате створення сім'ї та породження прав та обов'язків кожного з осіб.

Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у п.20 Постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Отже, для визнання майна спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які не перебувають між собою у шлюбі, чи в будь-якому іншому шлюбі, є їх проживання однією сім'єю, тобто виникнення між ними усталених відносин, що притаманні подружжю.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку. Встановлення такого факту, як правило здійснюється з метою розподілу спільно набутого майна.

З врахуванням роз'яснень, які дав Пленум Верховного Суду України в абзаці 3 п. 3 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення юридичного факту, пов'язаного з вирішення спору про право, здійснюється в позовному провадженні.

Тому, оскільки встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу пов'язане з вирішенням спору про право власності на нажите за період такого проживання майно, суд розглянув вказану справу в загальному порядку.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності та справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, дійшов висновку, що позовну заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл сумісного майна, необхідно задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно, того що рішення апеляційного суду Одеської області від 13 травня 2014 року в цивільній справі №523/17740/13-ц має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, оскільки обставини встановленні в указаному рішенні були поза предметом доказування для даної справи.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

В.П.Фальчук