Справа № 212/3360/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 грудня 2016 року м. Кривого Рогу Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Пустовіта О.Г.,

при секретарі Конограй В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування частини витрат на утримання спільного майна сторін, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування частини витрат на утримання спільного майна сторін з ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог вказав, що він та відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі. Вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Вона зареєстрована за вказаною адресою, однак за комунальні послуги не сплачує. За рішенням суду від 03.02.2014 з відповідачки стягнуто кошти за період з квітня 2009 року по жовтень 2013 року у суммі 7 355,99 гривень. Рішення набрало законної сили. За виконавчим листом ОСОБА_2 кошти не сплатила, тому він вважає, що вона повинна сплатити йому збитки від інфляції боргової суми у розмірі 6 363,24 гривень та 3% річних боргової суми у розмірі 509,68 гривень. Також просить стягнути за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року ? сплачені ним кошти за комунальні послуги у сумі 7 154,075. Всього просить стягнути 14 026,99 гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутністю, підтримав свої позовні вимоги, проти постановлення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання за судовим дорученням до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області не зявилася, про час та місце про вручення їй документів та її допиту повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутністю суду не надала, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ст. 224 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідачки та постановлення заочного рішення по справі.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі, під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло № Ж 3099 від 06.07.1994 квартира АДРЕСА_2, належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, копія свідоцтва міститься в матеріалах справи.

Шлюб між сторонами розірвано 15 грудня 2010 року, про що Жовтневим відділом РАЦС КМУЮ у Дніпропетровській області, зроблено відповідний актовий запис № 490, що підтверджується копією свідоцтва.

Відповідно до довідки № 90 від 19.05.2016 у квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2, однак відповідачка за місцем реєстрації не мешкає з 2005 року, переїхала до міста Бердянськ Запорізької обасті, належнее їй майно не утримує, за комунальні послуги не сплачує.

Згідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Тому, суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2, як співвласник майна зобов'язана брати участь у витратах на комунальні послуги, що сплачуються позивачем на утримання спільного майна у розмірі ? частина.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року сплачено за комунальні послуги 14 308,15 гривень, а саме:

- за послуги ТОВ «Житлокомцентр» по утриманню будинку та прибудинкової території сплачено - 5 128,9 гривень,

- за послуги ДП «Криворізька ТЦ» щодо теплопостачання сплачено - 6 337,68 гривень,

- за послуги ТОВ «Екоспецтранс» щодо вивозу мусору сплачено 765 гривень,

- за послуги ПАТ «Криворіжгаз» щодо постачання побутового газу сплачено - 2 076,57 гривень.

Сплата комунальних послуг, підтверджується наданими позивачем ОСОБА_1 квитанціями, копії яких долучені до матеріалів справи.

Зважаючи на вищезазначене, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню ? частина сплачених коштів, тобто 7 154,075 гривень (14 308,15 гривень : 2), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що за рішенням суду від 03.02.2014 з відповідачки стягнуто кошти за період з квітня 2009 року по жовтень 2013 року у суммі 7 5639,11 гривень. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили 18 лютого 2014 року.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 заявлених позивачем збитків від інфляції та трьох процентів за раніше присуджені та несплачені відповідачкою витрати у розмірі 6 872,92 гривень (6 363,24 гривень/інфляція + 509,68 гривень/3% річних), суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов'язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року (справа № 6-40цс11) і в силу ст. ст. 214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Крім того, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обовязків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦКУкраїни.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постановах від 20 червня 2012 року (справа №6 -68цс12) та від 30 жовтня 2013 року (справі № 6-59цс13), і відповідно до положень ст.214, 360-7 ЦПК Україну він також має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Також вирішуючи справи зазначеної категорії, слід мати на увазі, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов'язок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги.

Таким чином, за відсутності договірних відносин, але в разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати житлово-комунальних послуг покладають на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат, нарахованих на суму збитків за рішенням суду. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, на які відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов'язанням, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню й вимоги позивача про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, але суд звертає увагу на розрахунок інфляційних витрат від простроченої суми та, з якими погодитися не можна.

Позивачем ОСОБА_1 правильно наведені місячні індекси інфляції в період з лютого 2014 року до квітня 2016 року та формула збитку від інфляції, а саме (підсумковий індекс інляції * суму боргу сума боргу), однак позивачем не вірно розрахований підсумковий індекс інфляції, який згідно до його розрахунку становить 186,504%.

Відповідно до формули підсумковий індекс інфляції становить (суму місячних індексів інфляції : на кількість місяців).

(100,6%+102,2%+103,3%+103,8%+101%+100,4%+100,8%+102,9%+102,4%+101,9%+103%+103,1%+105,3%+110,8%+114%+102,2%+100,4%+99%+99,2%+102,3%+98,7%+102%+100,7%+100,9%+99,6%+101%+103,5%):27 місяців=102,4%

Відповідно до формули, збитки від інфляції становлять 176,54 гривень (102,4% підсумковий індекс інфляції *7 355,99 гривень -7 355,23 гривень).

Тобто за розрахунком суду підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_2 збитки від інфляції у сумі 176,54 гривень.

Суд погоджується з розрахунком позивача ОСОБА_1 щодо розрахунку 3% річних від простроченої суми, яка становить 509,68 гривень, а саме (сума боргу*3% : 100% : 365 днів * кількість прострочених днів = 7 355,99 гривень*3% : 100% : 365 днів * 843 прострочені дні).

Таким чином, аналіз приведених вище доказів в сукупності, які суд вважає допустимими, достатніми та достовірними, вивчивши та дослідивши всі надані докази в сукупності та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення 7 154,075 гривень (сума сплаченої ? частини комунальних послуг за період з жовтня 2013 року по травень 2016 року), 176,54 гривень (збитки від інфляції від простроченої суми) та 509,68 гривень (3% річних від простроченої суми).

На підставі ст. 88 ЦПК Уероаїни підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача витрат на сплату судового збору в сумі 551,20 гривень, що підтверджено оригіналом квитанції.

Вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу та проведення експертизи не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними доказами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 360, 625, 901, 903 ЦК України, ст. ст. 4, 8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 169, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування частини витрат на утримання спільного майна сторін задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ, вул. Бакинська будинок 4 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені на утримання майна в суммі 7 154,075 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ, вул. Бакинська будинок 4 на користь ОСОБА_1 збитки від інфляції від простроченої суми у розмірі 176,54 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ, вул. Бакинська будинок 4 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми у розмірі 509,68 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично мешкає за адресою: м. Бердянськ, вул. Бакинська будинок 4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимогах відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: О. Г. Пустовіт