АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 634/327/15-ц Головуючий суддя І інстанції Нестеренко О. С.
Провадження № 22-ц/790/884/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Кіся П.В.,

за участю секретаря - Макаренко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу у розмірі 90 000,00 грн., моральної шкоду в сумі 5 000,00 грн., та судових витрат по справі, зазначивши, що у липні 2014 року вона позичила ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 9 600 доларів США. У серпні 2014 року вона знову позичила останній 177 000 грн.00 коп. Між ними було укладено розписку на 290 000 грн.00 коп., про повернення боргу до кінця 2014 року. У разі, якщо ОСОБА_3 не зможе повернути борг, то вона віддасть для погашення боргу майно, що належить їй на праві власності яке складається з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та два торгівельні контейнери з товаром, які розташовані на території ринку Сахновщинської селищної ради Харківської області. У січні 2015 року позивачка звернулася до відповідачки з пропозицією повернути борг, але відповідачка борг добровільно не повертає, ігнорує звернення, стала уникати зустрічі. У лютому 2015 року між ними була укладена угода про часткове повернення боргу. Відповідачка передала у власність позивачки два торгівельних контейнери з товаром, що розташовані на території ринку, які було оцінено у 200 000,00 грн., Також, ОСОБА_3 запропонувала для погашення всього боргу житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на що позивачка не погодилася.

У травні 2015 року ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила суд витребувати у ОСОБА_2 належний їй, ОСОБА_3, незаконно утримуваний товар на суму 200 085 грн.00 коп., манекени, столи, вішалки, на суму 2 800,00 грн., та два металевих контейнери на суму 50 000,00 грн., а всього майна на суму 252 885,00 грн., та стягнути з позивача на її користь витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 04 грудня 2015 року в позові ОСОБА_2 - відмовлено. В зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_2, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що сума боргу за борговою розпискою не погашена у розмірі 90 000 грн. та що їй спричинена моральна шкоду неправомірними діями відповідачки, яку оцінює у розмірі 5 000 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення суми боргу суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено факту передачі грошей відповідачці.

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать наданим доказам і вимогам ст. ст. 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051, 1052 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Згідно ст. 16 ЦК України, особа, на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу позову.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема, за ст. 559 ЦК, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 25. 04. 2012 року в справі № 6 - 24 цс 12 про стягнення боргу, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів . Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

ОСОБА_2 на підтвердження своїх вимог про стягнення заборгованості за договором позики надала розписку, на підставі якої передала гроші відповідачці.

Між тим, відповідачем не доведено певними засобами доказування, що вона повернула гроші позивачці за умовами договору позики, оскільки нею не надано борговий документ або розписку на підтвердження виконання нею свого обов'язку, як того вимагає ст. 545 ЦК України.

За змістом постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6 - 79 цс 14 , яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України є обов'язковою для судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до його рішення, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладання договору, його умов та юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка від 11 лютого 2015 року є дійсною і повинна виконуватись сторонами. За її змістом борг ОСОБА_4 складає 290 000,00 грн. У разі неспроможності віддати вказану суму боргу, вона віддасть для погашення боргу майно, що належить їй на праві власності, яке складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та два торгівельні контейнери з товаром, які розташовані на території ринку Сахновщинської селищної ради Харківської області.

Суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимогах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ст.. 11 ЦПК України)

З урахуванням того, що позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 90 000 грн. а не 290 000 грн. як зазначено у розписці, тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства судова колегія вважає за необхідне стягнути саме 90 000 грн. з відповідачки.

Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не може доводитися свідченнями свідків заперечення факту вчинення між сторонами правочину, який належить вчиняти у письмовій формі, а також оспорювати виконання зобов'язань, що виникли з цього правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів в сумі 290 000 грн. підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, то даний факт не може бути спростований показами свідків.

З висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди судова колегія погоджується, оскільки розпискою не передбачено відшкодування такої шкоди у разі невиконання боргової розписки.

Також судова колегі погоджується з висновками суду про відмову ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного позову про витребування майна з чужого незаконного володіння у ОСОБА_5, оскільки позивачкою за зустрічним позовом не доведено, що спірне майно незаконно утримує саме ОСОБА_5

Із довідки доректора КП СВП «Схід» вбачається, що часним підприємцем ОСОБА_6 була надана заява на продаж торгівельних контейнерів НОМЕР_1 і НОМЕР_2 підприємцю ОСОБА_7, яка не є стороною по справі. (а.с. 66)

Отже, доказів того, що саме ОСОБА_2 незаконно утримує спірні контейнери з товарами матеріали справи не містять.

У цій частині рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

РішенняСахновщинського районного суду Харківської області від 04 грудня 2015 року - змінити.

У частині відмови у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, рішення суду скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 90 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 900 грн. та судові витрати у розмірі 121 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Шаповал Н.М.

Судді: Кіпенко І.С.

Кісь П.В.