Справа №705/856/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2016 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

секретар Остропольська О.В.,

за участю: адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_3 доОСОБА_4 про визнання права власності в порядку набувальної давності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4про визнання права власності в порядку набувальної давності, посилаючись на те, що 31 березня 1995 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Проте, ОСОБА_6 квартиру звільнити відмовилася, комунальних послуг не сплачувала та 07 січня 2001 року померла. Після її смерті у вказану квартиру вселився її син ОСОБА_7, який став претендувати на житлову площу спірної квартири та ОСОБА_7 було виселено згідно рішення від 19 листопада 2001 року. В подальшому ОСОБА_3 заплатив ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу вартість квартири та всі витрати по комунальних платежах по вказаній квартирі, та ОСОБА_5 видав позивачу довіреність на відчуження квартири і 07.11.2003 року він дану квартиру подарував ОСОБА_4 з умовою, що вона також видасть йому довіреність на відчуження квартири, так як вселятися вона не мала наміру, оскільки проживала в 3-х кімнатній квартирі АДРЕСА_2. ОСОБА_4 ніколи не бачила та не оглядала квартиру, а ж до смерті ОСОБА_8, матері відповідачки. Всі витрати по утриманню квартири ніс позивач по справі, у відповідачки навіть не було ключів від вказаної квартири, тому він вважає, оскільки квартира знаходиться в його володінні та користуванні, тому він добросовісно, відкрито та безперервно володіє квартирою, що означає про необхідність визнання майна власністю фактичного добросовісного володільця, що й стало причиною для звернення до суду з вказаним позовом.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю та просив суд його задоволити. Позивач пояснив, що спірна квартира була предметом судового розгляду 8 років. ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_3 у ОСОБА_6, однак остання продовжувала там проживати, а після її смерті в квартиру вселився її син ОСОБА_7. За рішенням суду від 19 листопада 2001 року ОСОБА_7 було виселено з квартири. Оскільки квартира була в занедбаному стані ОСОБА_5 запропонував йому виплатити вартість квартири, а натомість оформити на нього довіреність на відчуження даної квартири. На що він погодився та сплатив суму коштів за спірну квартиру. Згідно доручення від ОСОБА_5 він оформив квартиру на відповідача ОСОБА_4, але була домовленість, що коли йому буде потрібно ОСОБА_4 поверне йому квартиру. Квартира була оформлена на ОСОБА_4, оскільки його дружина не хотіла обтяжувати себе даною квартирою, оскільки мала у власності ще одну квартиру, в якій вони з дружиною і проживали, син на той час з ним не спілкувався, тому вони з дружиною прийняли спільне рішення подарувати квартиру дочці його покійної дружини ОСОБА_4. Відповідач не сплачувала комунальні послуги, в квартирі ніхто не прописаний. З моменту оформлення договору дарування, з 2003 року він фактично володів квартирою: зробив ремонт у квартирі, встановив двері, замінив сантехніку, вікна, купував меблі, встановив газовий лічильник та лічильник на воду, таким чином облаштував квартиру. ОСОБА_4 дізналася за квартиру після смерті її матері, а його дружини. Особисто він в квартирі не проживав. Квартира пустувала до 2014 року. ОСОБА_4 в квартирі не проживала та нею не користувалася. Близько року тому його син, ОСОБА_9, розійшовся із цивільною дружиною та оскільки йому не було де жити, він вселився в квартиру та проживає в квартирі по даний час. ОСОБА_4 за весь час не відносилася до спірної квартири як до свого майна. Борг який утворився від попередніх власників сплатив він за свої кошти. З приводу боргів по комунальним послугам він неодноразово судився з комунальними закладами, де представляв інтереси ОСОБА_4 по довіреності. Всі книжки по комунальним послугам вів він особисто, довіреності від ОСОБА_4 на плату комунальних послуг він не мав. Прізвище «Шаповал» у книжках по комунальних послугах записано лише тому що, вона є формальним власником квартири, фактичним власником квартири є він. Вважає, що він є фактичним добросовісним володільцем квартири АДРЕСА_3, так як досить тривало, на протязі 12 років, добросовісно, відкрито та безперервно володіє нею, як своєю власністю, оскільки після оформлення договору дарування квартири він виготовив у БТІ технічний паспорт, будинкову книгу, а також отримав всі рахунки на комунальні послуги та сплачує їх, зробив у квартирі ремонт, навідував квартиру.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивач є її відчимом. Квартиру АДРЕСА_3 вона набула у власність на підставі договору дарування, укладеного 07 листопада 2003 року, між нею та ОСОБА_5, який діяв через свого представника ОСОБА_3, який є позивачем по справі. У її володінні перебуває також квартира по вул. Комарова в м. Умань, де на той час проживали квартиранти. За отримані кошти від квартирантів вона разом зі своєю матірю зробили кометичний ремонт в квартирі, підключили всю комунікацію, купували необхідні речі. Оскільки після попередніх власників залишилися борги то комунальні заклади зверталися з позовами до суду про стягнення з неї заборгованості. В суді представником по справі виступав за її дорученням, позивач по справі, ОСОБА_3, так як вона проживає в м. Вінниця та не мала можливості особисто приймати участь у судових розглядах. Ключі від квартири були і у матері, і у батька. Всі її цінні речі були у матері та батька та вона їм довіряла.

Коли захворіла її мати, вона приїжджала в м. Умань та деякий час проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1. На прохання матері вона дала дозвіл брату ОСОБА_9 проживати в належній їй квартирі з умовою, що він буде сплачувати комунальні послуги, оскільки на той час він розійшовся зі своєю цивільною дружиною та йому стало ніде жити, а з батьком у нього були погані відносини та батько ОСОБА_3 його додому не впустив. Її брат ОСОБА_9 проживає в належній їй квартирі і по даний час, хоча має житло, однак в звязку з тим, що не плачує комунальні послуги утворюються борги, які вона змушена оплачувати. Про те, що вона є єдиним власником спірної квартири позивачу достовірно відомо, оскільки на неї як на власника відкрито особові рахунки по сплаті за комунальні послуги, з технічного паспорта, копію якого надав і сам позивач до справи вбачається, що власником квартири є вона, домова книга виписана на її імя, як єдиного власника квартири, позивач представляв її інтереси, як власника квартири, в судах. Позивачу відомо про законного власника квартири та відсутність у нього підстав для набуття права власності на дану квартру, тому він не є добросовісним набувачем.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що позов не підлягає до задоволення, оскільки спірну квартиру ОСОБА_4набула у власність на підставі договору дарування, укладеного 07 листопада 2003 року, між нею та ОСОБА_5, який діяв через свого представника, позивача по справі ОСОБА_3. В подальшому на ОСОБА_4, як на власника квартири, відкрито особові рахунки як платника комунальних послуг. З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4, складеного Уманським відділком ЧООБТІ, копію якого додав сам позивач до справи, вбачається, що власником квартири є ОСОБА_4. Домова книга на квартиру, копію якої додав до справи пзивач, виписана на імя ОСОБА_4, як єдиного власника квартири. Позивач вказує, що правовою підставою задоволення позову є вимоги ст. 344 ЦК України, з чим не можна погодитися, оскільки позивачу з дня укладення договору дарування, тобто з 07.11.2003 року, достовірно відомо, що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно, оскільки власником квартири є ОСОБА_10, а тому він не є добросовісним набувачем. Крім того, для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позивач ОСОБА_3 ніколи не був володільцем спірної квартири та ніколи там не проживав. ОСОБА_4 надала дозвіл на проживання у належній їй квартирі АДРЕСА_5 своєму братові ОСОБА_9, який проживає в квартирі і до даного часу. В даному випадку права позивача ОСОБА_9 на В.М. ніяким чином не порушені.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що його батько ОСОБА_5 купив спірну квартиру у ОСОБА_6 та на протязі 8 років була судова тяганина по даній квартирі так як в квартиру незаконно вселився її син. Справи в суді від імені батька вів позивач ОСОБА_3 В подальшому ОСОБА_3 сплатив за квартиру кошти та йому була видана довіреність з метою її продажу. Після відчуження квартири він не знає хто в ній проживав.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що позивач це його батько, а відповідач його звідна сестра по матері. Після смерті матері він дійсно прийняв спадщину у виді 1/6 частки будинку, однак на протязі 5 років він проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. Власником даної квартири спочатку був його батько ОСОБА_3. Потім батько подарував квартиру ОСОБА_4, але за умови що вона за необхідності квартиру передасть йому ОСОБА_9. Належні умови в квартирі було створено в 2011 році, а до цього в квартирі був косметичний ремонт. Вселяючись в квартиру він знав, що по документах квартира належить ОСОБА_4. Відповідач за час його проживання в квартирі не приїздила. Позивач ОСОБА_3 в квартирі ніколи не проживав. За комунальні послуги сплачує його батько ОСОБА_3. ОСОБА_5 про заборгованість за комунальні послуги він з відповідачем ніколи не мав. Ніякого майна ОСОБА_4 у квартирі не має. На прохання батька подарувати йому квартиру ОСОБА_4 відмовилася.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, заперечення відповідача та її представника, взявши до уваги пояснення свідків, суд приходить до наступного.

Відповідно до договору дарування квартири від 07 листопада 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7385, ОСОБА_5 подарував належну йому квартиру № 34, що знаходиться в м. Умані по вул. Гонти, 36а ОСОБА_4 (а.с.4).

Додані до позовної заяви документи, а саме: договір дарування від 07.11.2003 року (а.с. 4), технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_6(а.с. 5-6), витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2004 року (а.с. 8), домова книга (а.с. 10-11) свідчать, що єдиним власником спірної квартири являється ОСОБА_4.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до узагальнення Вищого Спеціалізованого Суду України № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав вказано, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як встановлено в судовому засіданні позивачу починаючи з дня укладення договору дарування від 07.11.2003 року було відомо що в нього відсутні підстави для набуття права власності на майно та єдиним власником майна є ОСОБА_4, яка виявляла та виявляє інтерес до належної їй квартири.

У квартирі АДРЕСА_3, власником якої є ОСОБА_4 проживає її брат ОСОБА_9. Позивач же ніколи не проживав та не проживає в спірній квартирі, що належить ОСОБА_4, тому не може бути добросовісним володільцем.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 57 ч. 1 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На позивача покладений обовязок довести в суді ті обставини, що позивач добросовісно, протягом не менше 10 років є володільцем майна, право власності на яке просить визнати у своєму позові. Тобто, відповідно до вимог ст.. 10 ЦПК України - позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів позивач не надав та не довів які саме його права, свободи чи інтереси порушено. Таким чином, при викладених обставинах, у звязку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов не підлягає задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 15, 58, 60, 213-215, 218 ЦПК України, п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 доОСОБА_4 про визнання права власності в порядку набувальної давності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його оголошення.

Головуюча Л.С. Годік