Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Герасименко В.А.

За участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

третіх осіб ОСОБА_4

ОСОБА_5

представника третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, про поділ житлового будинку між співвласниками в натурі та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно позову (з урахуванням уточнення позовних вимог т. 1 а.с. 188), позивачка ОСОБА_1 просить суд:

-провести розподіл житлового будинку В-2 з верандою в-1 по вул. Манкевича, б. 32 в м. Дніпропетровську між його співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_8, надавши їй у власність другий поверх будинку, а саме приміщення: 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11, 1-12 та 1/2 частину веранди в-1;

-вселити позивачку в житловий будинок по вул. Манкевича, б. 32.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з 06 червня 1992 року по 09 червня 1999 року позивачка перебувала в шлюбі зі ОСОБА_2 За цей період часу за сумісні кошти ними був побудований житловий будинок В-2, в який входить веранда в-1 по вул. Манкевича, буд. 32, в м. Дніпропетровську. Рішенням АНД районного суду міста Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року за позивачкою було визнане право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Ухвалою судді судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської обл. від 09 лютого 2006 року апеляційна скарга ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишена без розгляду. Право власності позивачки на частину житлового будинку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 вересня 2014 року. Згідно технічного паспорту, житловий будинок В-2 складається з 2-х поверхів. На першому поверсі розташована веранда в-1 площею 5,7 кв.м, коридор 1-І площею 9,8 кв.м, кухня 1-2 площею 13,9 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 28,2 кв.м, 1-4 сходи площею 5,2 кв.м, ванна кімната 1- 5 площею 3,6 кв.м, туалет 1-6 площею 1,6 кв.м. На другому поверсі розташовані: сходи 1-7 площею 5,6 кв.м, житлова кімната 1-8 площею 28,3 кв.м, житлова кімната 1-9 площею 13,6 кв.м, житлова кімната 1-10 площею 15,5 кв.м, житлова кімната 1-11 площею 7,4 кв.м. Загальна площа будинку 132,7 кв.м, житлова площа 93,0 кв.м. Протягом всіх років після винесення АНД судом рішення, позивачка не може вселитися в будинок. Відповідач не впускав її в будинок, вона тривалий час не мала змоги зробити технічний план на будинок та в подальшому зареєструвати власність. На той період часу ОСОБА_2 свою поведінку пояснював тим, що вона крім рішення нічим не може підтвердити свої права на житло. Починаючі з вересня 2014 року позивачка декілька разів намагалася вселитися в будинок, але знову не можу скористуватися своїми правами власника. В черговий раз відповідач не впустив її в будинок і вона була змушена 03 грудня 2014 року звернутися до АНД РВ за захистом своїх прав. Мені було рекомендовано звернутися з позовом до суду, оскільки відповідач пояснив, що не впускає, оскільки є ухвала апеляційного суду від 24 листопада 2014 року. Позивачка стверджує, що її права співвласника житлового будинку відповідачем порушені. Вважає, що після розподілу будинку будуть припинені суперечки між сторонами у його користуванні.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі вимоги за позовною заявою та фактичні обставини на яких вони ґрунтуються. Просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заперечення обґрунтували тим, що рішенням суду право власності сторін на житловий будинок винесене неправильно. Житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка належить на праві власності відповідачу та третій особі ОСОБА_5 Будинок на теперішній час має інший стан, оскільки був зведений мансардний третій поверх, який позивачка при варіантах поділу не врахувала. Запропоновані експертом варіанту поділу будинку вважають такими, що порушують права членів сімї відповідача. Вважають вселення позивачки в будинок неможливим через моральні якості останньої, яка буде влаштовувати конфлікти і спільне проживання з нею в одному будинку буде неможливим.

Третя особа ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 також заперечили проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі з тих підстав, що самочинним будівництвом, здійсненим відповідачем, порушені її права як співвласника домоволодіння.

Належним чином та завчасно сповіщений про час та місце розгляду справи третя особа ОСОБА_11 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. За ухвалою суду справа розглянута у його відсутність.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2005 року (т. 1 а.с. 6-8), яке набрало законної сили 09 лютого 2006 року, за ОСОБА_1 визнане право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні № 32 по вул. Манкевича у м. Дніпропетровську. Цим же рішенням за ОСОБА_2 визнане право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. В-2 у домоволодінні № 32 по вул. Манкевича у м. Дніпропетровську.

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 10), 23 вересня 2014 року до реєстру внесено відомості про реєстрацію права власності позивачки ОСОБА_1 на 1/2 частину зазначеного житлового будинку літ. В-2 загальною площею 131 кв.м., житловою площею 85,6 кв.м.

Право власності на належну відповідачу ОСОБА_2 1/2 частину зазначеного житлового будинку літ. В-2 на час розгляду справи в суді не зареєстроване.

Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу житлового будинку, суд виходить з того, що відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 3, 4 ст. 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Суд враховує розяснення, викладені в абз. 1 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04 жовтня 1991 року, за якими при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, а згідно пункту 7 вказаної постанови роз'яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

За копією технічного паспорту (т. 1 а.с. 18-24), станом на час проведення технічної інвентаризації 06 серпня 2013 року зазначений житловий будинок літ. В-2 складався з 2-х поверхів. На першому поверсі розташована веранда 1-І площею 5,7 кв.м., коридор 1-1 площею 9,8 кв.м, кухня 1-2 площею 13,9 кв.м, житлова кімната 1-3 площею 28,2 кв.м, 1-4 сходи площею 5,2 кв.м, ванна кімната 1-5 площею 3,6 кв.м, туалет 1-6 площею 1,6 кв.м. На другому поверсі розташовані: сходи 1-7 площею 5,6 кв.м, житлова кімната 1-8 площею 28,3 кв.м., житлова кімната 1-9 площею 13,6 кв.м, житлова кімната 1-10 площею 15,5 кв.м, житлова кімната 1-11 площею 7,4 кв.м. Загальна площа будинку становила 138,4 кв.м (з урахуванням площі літніх приміщень 5,7 кв.м), житлова площа 93,0 кв.м.

При цьому, технічний паспорт має зазначення про те, що житлова прибудова літ. В1-2 (житлова кімната 1-11 площею 7,4 кв.м побудована самовільно).

Сторонами також визнаний той факт, що у період з 06 серпня 2013 року по час розгляду справи в суді відповідачем здійснене самочинне будівництво третього мансардного поверху житлового будинку.

Наведені обставини підтверджені і наданою відповідачем копією технічного паспорту на житловий будинок, який виготовлено станом на 23 грудня 205 року (т. 2 а.с. 58-68).

На час розгляду справи в суді відповідні добудови в експлуатацію не введені та право власності на них не оформлене.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається відповідною інструкцією, затвердженою Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за № 774/14041.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції, поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 вказаної Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року, відповідно до якого за змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на обєкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1.Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації № 146). Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм В.3.222009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (далі ДБН), відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти нерухомого майна.

Оскільки житловий будинок літ. В-2, поділити який просить позивачка, після визнання за нею права власності на його частину зазнав самочинної реконструкції, внаслідок якої була змінена кількість приміщень житлового будинку, його площа, геометричні розміри, питання щодо поділу такого житлового будинку може розглядатись лише після визнання права власності на нього відповідно до закону.

На підставі викладеного, позовні вимоги в цій частині заявлені передчасно і задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині вселення позивачки до будинку, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Позивачка, яка є співвласником житлового будинку, на підставі ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання. Таке право позивачки згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена або обмежена у його здійсненні.

Доводи відповідача та третьої особи щодо неможливості вселення позивачки в будинок через наявність конфлікту, судом відхиляються, оскільки не визначені законом як підстава для обмеження права користування житлом його власником.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Процесуальна позиція в суді ОСОБА_2, який категорично заперечує право позивачки на проживання в будинку, узгоджується з твердженнями позивачки щодо наявності перешкод в користуванні будинком з боку відповідача.

ОСОБА_1, як співвласник будинку, за наявності перешкод у здійсненні нею права власності, на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення таких перешкод, що включає в себе і вселення в житло.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Оскільки у задоволенні позовних вимог майнового характеру відмовлено, розподілу між сторонами підлягають понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати лише зі сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру (вселення) у розмірі 243,60 грн. (т. 1 а.с. 2), які згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, про поділ житлового будинку між співвласниками в натурі та вселення - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок літ. В, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Манкевича, 32.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :