У Х В А Л А

16 вересня 2016 року суддя Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області ОСОБА_1, ознайомившись у м.Маріуполі із позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про встановлення факту проживання однією родину зі спадкодавцем, визнання права власності у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2016 року до суду надійшов вказаний позов.

Ознайомившись із позовною заявою, вважаю, що вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України з наступних підстав.

Згідно ч. 5 ст. 119 ЦПК України, до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Так, позивачем у підтвердження сплати судового збору на суму 551,20 грн. надана квитанція № 0.0.615176939.1 від 12.09.2016 року, де отримувачем коштів зазначено Артемівське УК/м. Артемівськ/ та рахунок отримувача Артемівського міськрайонного суду Донецької області.

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Також пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року передбачено сплату судового збору за місцем розгляду справи із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України. При цьому місце розгляду справи судом визначається відповідно до вимог закону, зокрема статей 107-114, 251, 257, 260, 269, 287, 291, 323, 363, 389-1, 389-7, 392, 400 ЦПК.

Розгляд позову ОСОБА_2 за правилами підсудності, відповідно до ст. 114 ЦПК України, належить до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області, а тому судовий збір повинен бути сплачений саме на рахунок цього суду. Отже, оплата судового збору до неналежного бюджету, тобто до бюджету не за місцем розгляду справи, є підставою для залишення позову без руху.

Крім того, у своїй позовній заяви ОСОБА_2 заявляє кілька вимог про встановлення факту та визнання права власності, що відноситься до вимог майнового і немайнового характеру.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У відповідності до п.п. 10, 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. У випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (станом на 01.01.2016 року мінімальна заробітна плата складає 1378 грн.).

З огляду на це, до позовної заяви має бути додано докази сплати судового збору за дві вимоги майнового та немайнового характеру.

Натомість позивачем надано квитанцію про сплату 551,20 грн., що вочевидь не відповідає встановленому розміру для двох видів позовних вимог.

Крім того, ОСОБА_2 у позові визначено його ціну у 1106 рублів.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити ціну позову щодо вимог майнового характеру.

Як вбачається із п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року, розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача.

Із наданих до позовної заяви ОСОБА_2 документів, суд позбавлений можливості перевірити правильність визначення ціни її позову, у звязку із чим, позивачу у підтвердження зазначеної суми необхідно надати суду письмові докази та правильно визначити ціну позову.

Разом з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національний банк України», грошовою одиницею України є гривня, з огляду на це ціна позову має бути визначена в національній грошовій одинці.

Виходячи із наведеного вважаю, що позовна заява ОСОБА_2 повинна бути залишена без руху, з наданням строку для усунення вказаних вище недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про встановлення факту проживання однією родиною зі спадкодавцем, визнання права власності у порядку спадкування за законом - залишити без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків - 5 днів з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1