_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/3574/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря - Баранової Ю.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці,

ВСТАНОВИВ:

19.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та згідно останньої редакції від 18 березня 2014 року просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 суми боргу у розмірі 60 000 дол. США за курсом НБУ на день ухвалення рішення на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3, а також витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивував тим, що 01 вересня 2010 року відповідач ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 60 000 дол. США, про що власноруч написав розписку.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, та використав дані грошові кошти в інтересах та на користь подружжя.

Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідачів з вимогою повернути гроші, проте, жодних дій на погашення заборгованості від них не послідувало, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2014 року позов ОСОБА_1 - було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 суму боргу за договором позики від 01.09.2010 року у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) дол. США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 1297,7090 гривень) становить 778 625 (сімсот сімдесят вісім тисяч шістсот двадцять п'ять) гривень, 40 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) гривень.

Проте, в подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 року було задоволено заяву ОСОБА_3, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2012року по цивільній справі № 520/15786/13-ц скасовано, призначено справу до розгляду в загальному порядку.

21.06.2016 року від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до суду надійшло клопотання, в якому остання просила суд об'єднати в одне провадження справу №520/15786/13-ц та справу № 520/9250/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів.

В своєму клопотанні представник позивача посилається на те, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси на розгляді у судді Огренич І.В. знаходиться справа №520/9250/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці на загальну суму 1 160 967, 66 гривень.

Подання цього позову було обумовлено тим, що заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2014 року по справі № 520/15786/13-ц не виконувалось відповідачами.

Ухвалою суду від 07.07.2016 року вказані справи були об'єднані в одне провадження.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник позивача в судове засідання з`явилась, позовні вимоги за первісним позовом підтримала згідно уточнень від 18.03.2014 року у повному обсязі, а також наполягала на задоволення вимог позову про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці, посилаючись на обставини, викладені в позовних заявах. Крім того, надала оригінал розписки, що була викоанана особисто ОСОБА_3 01 вересня 2010 року, якою остання налала згоду на отримання її чоловіком ОСОБА_2 у позику від позивача грошової суми у розмірі 60 000 доларів США.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи сповіщались належним чином причини неявки суду не повідомили.

Розглянувши поданий позов, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід задовольнити в повному обсязі, а вимоги про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 01 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у вигляді розписки. Згідно умов зазначеного договору ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) доларів СІІІА строком до 01 вересня 2013 року.

На підтвердження укладення даного договору відповідачем ОСОБА_2 01.09.2010 року була написана розписка в присутності свідка ОСОБА_6, який засвідчив, що розписка була написана відповідачем без примусу та обтяжень.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.

Згідно пояснень представника позивача свої зобов'язання за договором його довіритель виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу ОСОБА_2 гроші у розмірі 60 000 доларів США, однак відповідач свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

У разі порушення зобов'язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання по поверненню боргу, а претензії про дострокове повернення грошових коштів по договору позики грошей залишаються проігнорованими.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов'язань відповідача позивачем була надана боргова розписка, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні.

Суд приймає дану розписку в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобов'язання, так як відповідачі даний факт жодним чином не спростували.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписки) перебувають у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обов'язку.

У судовому засіданні також встановлено, що на час укладення договору позики від 01 вересня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішення Київського районного суду м. Одеси від 31.07.2013 року було розірвано, що підтверджується листом № 16/12.2-25 від 08.01.2013 року Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі м. Одеси.

Відповідно до змісту ч.6 та ч.9 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як визначено ч.2 ст.54 та ч.3 ст.55 СК України, усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності, дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Згідно з змістом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2012р. за №6-88цс12 - договір укладений однім із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї.

Статтею 60 СК України, п.3 ст. 368 ЦК України визначається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї то гроші, інше майно які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Більш того, в день укладання договору позики, а саме 01 вересня 2010 року ОСОБА_7 склала розписку, якою підтвердила, що не заперечує проти укладання її чоловіком ОСОБА_2 із ОСОБА_1 договору позики від 01 вересня 2010 року на суму 60 000 доларів США із строковим приверненням позичених коштів до 01 вересня 2013 року, у якому її чоловік виступає позичальником.

Оригінал вказаної розписки було оглянуто в судовому засіданні, а від так вона є належним та допустимим доказом у справі, оскільки її чинність не спростована.

Отже, суд вважає, що договір позики був укладений відповідачем ОСОБА_8 в інтересах сім'ї, так як іншого у судовому засіданні доведено не було, у зв'язку з чим відповідачка ОСОБА_3 також повинна відповідати за його погашення.

При вирішенні спору по суті суд враховує те, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про розгляд справи в судове засідання не з'явились, з клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи не звернулись. Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів щодо безгрошовості розписок, не можливості розуміти значення своїх дій тощо відповідачі суду не надали.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає стягненню у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу , якщо інший порядок не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року, у зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. Також у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку про те, що в справі міститься достатньо доказів для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики від 01 вересня 2010 року у сумі 60 000 дол. США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2481.6008 гривень) становить 1 489 200 гривень.

Що стосується позову ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці суд вважає за необхідне задовольнити вказані вимоги частково, виходячи з наступного.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання . Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

За таких обставин, враховуючи, що в договорі позики розмір процентів не встановлений, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 3% річних на підставі ст.625 ЦК України.

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, стягувати її слід виключно в національній валюті Україні - гривні.

Суму трьох відсотків річних суд визначає шляхом множення суми боргу на 3, множення на кількість днів прострочення заборгованості, яка в період з 02.09.2013 року по 04.08.2015 року становить 1067 днів, ділення на кількість днів у році і діленням на 100.

Отже 3% річних за несвоєчасне повернення заборгованості за договором позики від 01.09.2010 року становить: 1 489 200 гривень х 3% х 1067 : 365 : 100 = 130 600, 80 гривень.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Разом з тим, як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, вказана правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10, а відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача курсової різниці, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Перелік захисту цивільних прав та інтересів визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України.

До таких способів віднесено: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною другою цієї статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказана норма Цивільного кодексу України носить імперативний характер, що передбачає виключний перелік способі захисту права, визначений законом на даний час.

Однак, ані наведеною нормою, ані жодним іншим законом, ані умовами укладеного між сторонами договору позики не встановлена можливість позикодавця захистити своє порушене право в обраний позивачем спосіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України, як уповноваженим органом держави.

Частиною 1 статті 36 Закону передбачено, що Національний банк України встановлює офіційний курс гривні до іноземних валют та оприлюднює його.

Отже, офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватися (зростати або падати), однак дана обставина не дає підстав стороні у зобов'язанні, спір щодо якого вже вирішений судом, пред'являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці.

З урахуванням вищевикладеного, вимог діючого законодавства, та актуальності даної вимоги на теперішній час суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині немає, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити.

Крім того в силу вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору, так у справі за позовом про стягнення заборгованості: 3 441 гривень, що підтверджується квитанцією № 1744334 від 14 листопада 2013 року; 114, 71 гривень, що підтверджується квитанцією № 1744389 від 14 листопада 2013 року; 114, 71 гривень, що підтверджується квитанцією № 1744419 від 14 листопада 2013 року, що разом становить 3 670, 42 гривень, а також у справі про стягнення 3% річних, інфляційних витрат та курсової різниці 3 654 гривень, що підтверджується квитанцією № ПН5422 від 23 червня 2015 року та 121, 80 гривень, що підтверджується квитанцією № ПН14 від 24 червня 2015 року, що разом становить 3 775, 80 гривень.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 130, 209, 212-215, 223, ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 533, 536, 611, 625, 1046, 1049, 1212,1214 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 суму боргу за договором позики від 01.09.2010 року у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) дол. США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення (100 дол. США = 2481.6008 гривень) становить 1 489 200 (один мільйон чотириста вісімдесят дев'ять тисяч двісті ) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 3 670 (три тисячі шістсот сімдесят) гривень 42 копійки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних, інфляційних витрат та курсової різниці - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 3% річних за несвоєчасне повернення заборгованості за договором позики від 01.09.2010 року у сумі 130 600 (сто тридцять тисяч шістсот) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_3 судові витрати у розмірі 3 775 (три тисячі сімсот сімдесят п'ять) гривень 80 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.