Справа № 639/2657/16-ц
Провадження № 2/639/1152/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

при секретарі Луценко С.М., Макушенко Т.В., Чубенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача.

В подальшому свої позовні вимоги позивачка уточнила та обґрунтовує їх тим, що її чоловік, ОСОБА_2 19 серпня 2013 року відкрив у відділенні № 45 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» картковий рахунок № 033192.

Після його смерті, яка сталась 23 травня 2014 року позивачка, як спадкоємець першої черги, відкрила спадкову справу, в ході оформлення якої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3 було надіслано на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» запит від 10 вересня 2014 року про наявність грошових коштів на рахунках спадкодавця ОСОБА_2.

На цей запит банком було надано на адресу нотаріуса відповідь від 23 вересня 2014 року, де повідомлялось, що станом на 23 вересня 2014 року залишок коштів на картковому рахунку ОСОБА_2 № 033192 складав 59 грн. 52 коп.

У липні 2015 р. ОСОБА_1 отримала поштою постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 14 липня 2015 р., з якої вона дізналась, що платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 3182 від 16 вересня 2014 р. на картковий рахунок № 033192, відкритий у відділенні № 45 Харківського ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» на імя ОСОБА_2, було перераховано грошову суму 33370 грн., яка на той час була еквівалентною призначеній рішенням Європейського Суду з прав людини у справі "Хайнацький та інші проти України» сумі відшкодування матеріальної і моральної шкоди в розмірі 2000 євро.

На думку позивачки, інформацію про надходження на картковий рахунок № 033192 грошової суми 33370 грн. банк свідомо приховував від неї та від нотаріуса протягом року, внаслідок чого її було штучно позбавлено можливості у вересні 2014 р. отримати грошову суму 33370 грн. і конвертувати її у суму 2000 євро з метою збереження заощаджень. У серпні 2015 р. внаслідок інфляції отримана від банку грошова сума 33370 грн. за курсом продажу 24,30 грн., встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» на день отримання нею грошей, дорівнювала у еквіваленті сумі 1370 євро.

Таким чином, позивачка вважає, що матеріальні збитки, завдані їй внаслідок ненадання банком інформації про надходження коштів від Держказначейства на картковий рахунок № 033192 становить 630 євро або 19278 грн. за курсом продажу 30,60 грн., встановленим ПАТ КБ «Приватбанк» на день подання позову, з урахуванням збору 2 %.

Також, ОСОБА_1 зазначає, що банк відмовив їй у нарахуванні 10 % річних в сумі 3337 грн. на залишок власних грошей в сумі 33370 грн. на картковому рахунку № 033192 за період з 16 серпня 2014 р. по 18 серпня 2015 р. Позивач вважає, що така відмова банку від сплати відсотків є очевидним порушенням норм, передбачених цивільним законодавством України.

У звязку з вищевикладеними обставинами, позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав та просить суд, враховуючи уточнені розрахунки, стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 18830 грн. 88 коп., грошову суму в розмірі 3337 грн., як 10 % річних на залишок власних грошей в сумі 33 370 грн. на рахунку № 033192 за період з 16 серпня 2014 р. по 18 серпня 2015 р., а також завдану моральну шкоду в розмірі 32886 грн. 60 коп.

Позивач та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги, разом з уточненими розрахунками підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності від 20.10.2014 року, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, посилаючись на їх недоведеність, та надала суду письмові заперечення проти позову .

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи і представлені в суд докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 21.01.2014 р. ОСОБА_2 відкрив у ПАТ КБ «Привабанк» картковий рахунок № 033192, шляхом підписання Анкети-зави про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Та на підставі укладеного договору банківського рахунку ОСОБА_2 видано карту для виплат (а.с. 46, 47).

23.05.2014 р. ОСОБА_2 помер, після чого позивач ОСОБА_1, як спадкоємець першої черги, відкрила спадкову справу, в процесі оформлення якої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_3 на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» направлено запит від 10.09.2014 р. про наявність грошових коштів на рахунках спадкодавця ОСОБА_2, який 12.09.2014 р. надійшов на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 4).

На вказаний запит відповідач листом від 23.09.2014 р. надав відповідь нотаріусу щодо залишку коштів на картковому рахунку ОСОБА_2 у сумі 59 грн. 52 коп. станом на 23.09.2014 р. (а.с. 5).

У липні 2015 р. позивачка поштою отримала постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 14 липня 2015 р., з якої вона дізналась, що платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 3182 від 16.09.2014 р. на імя стягувача ОСОБА_2, було перераховано грошову суму в розмірі 33370 грн. та платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1576 від 03.07.2015 р. сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 531 грн. 52 коп. (а.с. 7-8).

Як вбачається з платіжного доручення № 3182 від 16.09.2014 р. кошти в сумі 33370,00 грн. сплачено 02.10.2014 р. Міністерством юстиції України на картковий рахунок ОСОБА_2 № 033192 (а.с. 36). Згідно виписки по рахунку № 033192 вказані кошти зараховані ПАТ КБ «Приватбанк» 03.10.2014 р. (а.с. 54).

Отже, посилання позивача на те, що відповідач свідомо приховував від неї та нотаріуса протягом року інформацію про надходження на картковий рахунок № 033192 грошової суми в розмірі 33370 грн. є безпідставними, адже на момент виконання запиту нотаріуса від 12.09.2014 р. відповідач надав інформацію про наявність коштів на зазначеному картковому рахунку станом на 23.09.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. № 2121-III інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Пунктами 1, 2 частини 2 цієї ж статті передбачено, що банківською таємницею є, зокрема, відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у ОСОБА_7 банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 62 вказаного Закону інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи, а частиною 3 зазначено, що довідки по рахунках (вкладах) у разі смерті їх власників надаються банком особам, зазначеним власником рахунку (вкладу) в заповідальному розпорядженні банку, державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, іноземним консульським установам по справах спадщини за рахунками (вкладами) померлих власників рахунків (вкладів).

Частиною 1 ст. 1228 ЦК України зазначено, що вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Частиною другою вказаної статті передбачено, що право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним.

Тобто, спадкоємцеві необхідно мати ОСОБА_8 про право на спадщину, щоб отримати право на вклад у банку.

Внаслідок чого ПАТ КБ «Приватбанк» з власної ініціативи не міг повідомляти кожного разу приватного нотаріуса про рух коштів на картковому рахунку ОСОБА_2 та не уповноважений повідомляти про надходження коштів на рахунок клієнта інших осіб, в тому числі й позивача, оскільки заповідального розпорядження за картковим рахунком ОСОБА_2 не було, а сама позивачка на той момент не зверталася до Банку в якості спадкоємця. Представник відповідача при цьому зазначив суду, що свідоцтво про право на спадщину видане позивачеві лише 11.08.2015 р. Вказані обставини спростовують висновок позивачки щодо протиправного ненадання Банком їй інформації про надходження коштів від Держказначейства на картковий рахунок № 033192 у сумі 33370 грн.

Окрім того, як вбачається з архіву програмного комплексу Приват24 ПАТ КБ «Приватбанк», 03.10.2014 р. на фінансовий телефон ОСОБА_2 відправлено повідомлення смс-банкінгу про зарахування коштів у сумі 33203,15 грн. (а.с. 97).

Лише 16.07.2015 р. нотаріусом ОСОБА_3 було повторно направлено запит на адресу відповідача щодо наявності грошових коштів, в тому числі на рахунку № 033192, на імя ОСОБА_2, на який 20.07.2015 р. відповідачем повідомлено щодо наявності на рахунку ОСОБА_2 коштів у сумі 33791,53 грн., а також зазначено, що заповідальне розпорядження відсутнє (а.с. 48, 49-50).

12.08.2015 р. позивачка, як спадкоємець померлого ОСОБА_2, звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з проханням виплатити їй кошти з карткового рахунку ОСОБА_2 на підставі ОСОБА_8 про право на спадщину від 11.08.2015 р. Після перевірки документів ОСОБА_1 та відкриття їй рахунку, проведення ідентифікації та варифікації її як клієнта Банку 18.08.2015 р. ОСОБА_1 виплачено всі кошти з рахунку ОСОБА_2 в сумі 33791,53 грн.

Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що посилання позивачки на недобросовісні дії з боку відповідача, які завдали ОСОБА_1 матеріальні збитки, є невмотивованими та необґрунтованими.

Також, на думку позивача, відповідач в порушення вимог ст. 1070 ЦК України, відмовив їй у нарахуванні 10 % річних на залишок власних грошей на картковому рахунку № 033192 за період з 16.08.2014 р. пл. 18.08.2015 р.

Положеннями ч. 1 ст. 1070 ЦК України визначено, що за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Пунктом третім ОСОБА_7 банку України від 18.08.2004 р. № 18-111/3249-8378 передбачено, що умови договору про те, що проценти за залишок грошових коштів на рахунку банком не сплачуються, а також передбачення нарахування нульової процентної ставки на залишок по рахунку відповідає положенням ч. 1 ст. 1070 Цивільного кодексу України (435-15). Згідно із зазначеною нормою за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Таким чином, договором банківського рахунка може бути передбачено, що проценти за користування грошовими коштами можуть не нараховуватися і не сплачуватися (таке ж стосується і встановлення нульового проценту).

Стосовно положення ч. 2 ст. 1070 Цивільного кодексу України щодо виплати процентів у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу, то його застосування можливе у тому випадку, коли в договорі банківського рахунка між сторонами не погоджено умову про виплату процентів. Якщо в договорі банківського рахунка буде встановлено, що за користування грошовими коштами на рахунку проценти не сплачуються, а також встановлено нульову процентну ставку, то положення ч. 2 ст. 1070 Цивільного кодексу України не застосовуються.

Абзацом другим підпунку 2.1.2.8.1. пункту 2.1.2.8. Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» зазначено, що нарахування відсотків на залишок на Розрахункову карту для виплат, Соціальну карту для виплат, Студентську карту для виплат не здійснюється (а.с. 60).

В інформації про карту/рахунок № 033192 на імя ОСОБА_2 в розділі реквізити карти зазначено, що тип карти Карта для виплат.

З огляду на викладені факти суд робить висновок, що вимоги позивача щодо нарахування відсотків по рахунку № 033192 є безпідставними, оскільки будь-які зобовязання щодо виплати відсотків по вказаному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні, так як нарахування відсотків на залишок на Розрахункову карту для виплат, згідно Умов та Правил, не здійснюється.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання недоговірної шкоди передбачено ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1166 ЦК України регулює загальні підстави відповідальності за завдання шкоди. Підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). В науці цивільного права акт завдання шкоди прийнято в процесі теоретичного аналізу розмежовувати на складові елементи (елементи складу цивільного правопорушення), до яких належать: а) протиправна поведінка завдавача шкоди; б) настання шкоди; в) причинний зв'язок між двома першими елементами; в) вина завдавача шкоди.

Протиправність поведінки в цивільних правовідносинах має дві форми: дія та бездіяльність. Протиправність означає будь-яке порушення чужого суб'єктивного (в даному випадку) абсолютного права. Деліктна відповідальність спирається на так званий принцип генерального делікту, відповідно до якого будь-кому заборонено завдавати шкоду майну або особистості будь-кого, і будь-яке завдання шкоди іншому є протиправним, якщо особа не була уповноважена завдавати шкоду.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) применшення нематеріального блага (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності. За загальним правилом ст. 1166 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі.

Із правила повного відшкодування завданої шкоди ЦК України встановлює виняток. Так ст. 1193 ЦК України допускає зменшення розміру відшкодування з урахуванням грубої необережності самого потерпілого, а також матеріального становища фізичної особи завдавача шкоди, крім випадків, коли шкоду завдано вчиненням злочину.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода повинна бути об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази та встановлені обставини у справі, суд приходить до висновку , що в діях ПАТ КБ «Приватбанк» відсутні складові елементи цивільного правопорушення, так як Банк не приховував інформації про надходження коштів на рахунок ОСОБА_2 ні від нотаріуса, ні від фактичного власника рахунку ОСОБА_2, адже відповідачем виконано вимоги Умов та Правил щодо надання інформації про стан рахунку шляхом направлення смс-повідомлень та направлено смс-повідомлення на мобільний номер клієнта ОСОБА_2 про зарахування коштів у сумі 33203,67 грн. від 03.10.2014 р., що підтверджується скрін-шотом архіву повідомлень з програмного комплексу Приват24 ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 97).

Так як заповідальне розпорядження за картковим рахунком ОСОБА_2 було відсутнє, Банк не не уповноважений повідомляти про надходження коштів на рахунок клієнта інших осіб.

Факт смерті клієнта фіксується в банківських установах виключно після пред'явлення підтверджуючих документів, які були надані Банку ОСОБА_1 лише 12.08.2015 р.

Крім того, будь-які виплати спадкоємцям проводяться після надання документів, що підтверджують їх право на спадщину.

Так як ОСОБА_8 про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 було видане 11.08.2015 р. і пред'явлено до відповідачеві 12.08.2015 р., що не заперечувала у судовому засіданні позивачка, то Банк провів операції по перевірці документів спадкоємця, переведенню коштів та їх виплаті спадкоємцю на протязі трьох робочих днів, після чого кошти були переведені на картку позивачки 18.08.2015 р., про що вона отримала СМС-повідомлення на свій фінансовий номер телефону, що підтверджується скрін-шотом архіву повідомлень з програмного комплексу Приват24 ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 98).

Тобто, будь-які порушення відповідачем прав позивачки ОСОБА_1, як споживача, в даному випадку відсутні.

Відповідно до положень ст.ст. 32, 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Зазначений перелік дій, внаслідок яких особа може зазнавати моральної шкоди, безперечно не є виключним та не перелічує всі випадки, коли особі завдається моральна шкода. Отже, правильним є визначення моральної шкоди, яке надається п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1195 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Відповідно до п. 23 Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку.

Стаття 1167 ЦК встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вини завдавача. При цьому треба враховувати, чим підтверджується факт завдання особі моральної шкоди, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вона завдана, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить та інші обставини.

Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачка визначає її розмір за запропонованою методикою, яка має виключно рекомендаційний характер, при цьому не зазначає в чому виявилися її моральні чи фізичні страждання чи інші негативні явища, які, на її думку, були завдані діями ПАТ КБ «Приватбанк».

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено порушення відповідачем законних прав та інтересів ОСОБА_1 , вину відповідача у заподіянні матеріальної та моральної шкоди, у звязку з чим, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1193, 1195, 1228 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції, шляхом подачі протягом десяти днів з дня оголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк