АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1711/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 59 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника апелянта, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

05 лютого 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином.

В обгрунтування позовних вимог вважає те, що вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року у справі № 1-139/12, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України. ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 3 ст. 358 КК України. Розглянуто цивільні позови, подані у кримінальній справі, в тому числі, позов ОСОБА_6

Вироком суду від 02 грудня 2013 року з ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто на користь ОСОБА_6 у відшкодування матеріальної шкоди суму еквівалентну 1 500 доларів США, що становить 11 989,50 грн..

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року залишено без змін. ОСОБА_8 на підставі п. «в» ст. 1, 14 ЗУ «Про амністію у 2014 році» звільнено від покарання, призначеного вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року в частині розвязання цивільних позовів 68 потерпілих, в тому числі ОСОБА_6 щодо відшкодування матеріальної шкоди скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Позивачка вказує, що вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року у справі № 1-139/12 встановлено що ОСОБА_7 працюючи відповідно до наказу № 3 від 27 травня 1987 року на посаді контролера ощадної каси 2-го розряду центральної ощадної каси № 2972, відповідно до наказу № 53-к від 10 жовтня 2008 року контролером-касиром ТВБВ № 2972, згідно наказу № 247-к від 11 липня 2011 року контролером-касиром ТВБВ № 10023/0147 АТ «Ощадбанк», була матеріально відповідальною особою відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність, посадової інструкції контролера-касира, особою зобовязаною здійснювати проведення та облік визначених банківських операцій, передбачених чинним законодавством; вести облік готівки, цінностей і цінних бланків; здійнювати закриття операційного дня та складання щоденної звітності, перевіряти відповідність наявності готівки, цінностей і цінних бланків, їх залишків у касі, визначеним документом; додержуватись правил зберігання документів, особових рахунків, карток із зразками підписів, штампів та печаток, бланків банківської звітності; контролювати правильність складання касових документів клієнтів; складати касову звітність, контролювати додержання касової дисципліни, маючи багаторічний досвід роботи в сфері банківської діяльності, будучи обізнаною з порядком ведення бухгалтерії та щоденної звітності, маючи схильність до вчинення правопорушень з метою незаконного збагачення, умисно з корисливих мотивів, будучи обєднаними єдиним злочинним умислом, направленим на незаконне збагачення, в період з 2002 року до кінця травня 2012 року привласнила отримані нею як представником банку за договорами депозиту від ізичних осіб-клієнтів філії ЧОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» грошові кошти банку на загальну суму 2 583 450,44 грн., в тому числі і кошти ОСОБА_6 в розмірі 1 500 доларів США, що становить 11 984,55 грн., чим завдала їй шкоду на зазначену суму. Вказані дії контролера-касира ОСОБА_7 вчинені через службову недбалість ОСОБА_8, який працюючи відповідно до наказу № 32-к від 22 березня 2000 року на посаді керуючого Монастирищенським відділенням № НОМЕР_1 «Державний ощадний банк України», а в подальшому, після реорганізації цього відділення у територіально-відокремленому безбалансовому відділенні № 10023/0134 АТ «Ощадбанк» на посаді керуючого, неналежно виконував свої службові обовязки через несумлінне ставлення до них, що потягнуло за собою, в тому числі, незаконне списання та використання бланків ощадних книжок ОСОБА_7 для заволодіння коштами потерпілих та спричинило тяжкі наслідки.

У випадках, коли шкода заподіяна працівниками під час виконання ними своїх трудових обовязків, зобовязання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України.

Позивачка вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, проте, нею не проведений розрахунок шкоди з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, не враховані вони і при визначенні ціни позову.

В тексті позовної заяви позивачка вказує, що розмір завданої їй шкоди становить 1 500 доларів США, що на 29 січня 2016 року при офіційному курсі валют, встановленому Національним банком України у гривнях складає 37 500 грн.

Просила стягнути з відповідача на її користь 37 500 грн., тобто кошти, які вона передала контролер-касиру ОСОБА_7 для внесення на депозитний рахунок.

РішеннямМонастирищенського районного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_6 у відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином 37 500 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн..

В апеляційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України в особі Черкаського обласне управління АТ «Ощадбанк» просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог та стягнути з неї суму сплаченого судового збору.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення з слідуючих підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що згідно вироку Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року (а.с. 15-18) позивачці ОСОБА_6, як потерпілій у кримінальній справі № 1-139/12 заподіяна шкода в розмірі 1 500 доларів США, що на дату її заподіяння складало 11 984,55 грн.. Станом на 23 травня 2016 року, момент ухвалення рішення районним судом шкода не відшкодована.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній , господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини; вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вищевказаним вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області, який в цій частині станом на 23 травня 2016 року є чинним встановлено, що позивачці ОСОБА_6 заподіяно шкоду неправомірними та злочинними діями працівників Банку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які перебували в трудових відносинах з відповідачем, що також було встановлено вироком суду і дані обставини є встановленими на момент розгляду цивільної справи.

Судом першої інстанції було правильно визначено, що з обставин, встановлених вироком суду та досліджених доказів у справі вбачається наявність загальних та спеціальних умов деліктної відповідальності за шкоду, заподіяну позивачці на підставі ст. 1172 ЦК України: протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного звязку та вини, перебування завдавала шкоди в трудових відносинах з юридичною особою роботодавцем, завдання шкоди працівником під час виконання своїх трудових обовязків.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, ПАТ «Державний ощадний банк України» вказує, що для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків, необхідною умовою є як наявність загальних умов деліктної відповідальності, так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. Вказують, що третя особа по справі ОСОБА_7 не мала ні права ні повноважень на здійснення операцій з валютними коштами клієнтів, оскільки працювала на посаді контролера-касира ТВБВ у філії-відділенні і їй було надано право підпису договорів по залученню коштів населення тільки в національній валюті і саме відділення має право на здійснення операцій по залученню коштів лише в національній валюті. Отже, на думку відповідача, дії їхнього працівника не можна кваліфікувати як виконання нею трудових (службових обовязків), оскільки повноважень та доручень на здійснення подібних операцій їй не надавалося, а тому такі дії не можуть кваліфікуватися за ч. 1 ст. 1172 ЦК України і ПАТ «Державний ощадний банк України» не може нести відповідальність за злочинні дії ОСОБА_7.

Також, апелянт вважає, що суд неправомірно стягнув суму збитків по курсу національної валюти станом на момент подачі позову, хоча вироком суду чітко зазначено і визначено заподіяну шкоду в сумі 11 984,55 грн., тому повязування суми шкоди з курсом долару в даному випадку є неправомірним.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги, пояснень, наданих сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є правильним, відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими обставинами справи та наявними матеріалами справи і не дають підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Діюче законодавство не передбачає обовязку клієнта перевіряти повноваження особи (працівника банку) при зарахуванні коштів.

Тому, судом першої інстанції правильно визначено відсутність підстав для врахування кваліфікації діяння ОСОБА_7, встановлення наявності чи відсутності договірних відносин депозитного вкладу між позивачем та відповідачем при розгляді даного позову, оскільки відносини позивача і відповідача не є цивільно-правовими відносинами, які витікають із банківського вкладу; цей позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, в даному випадку юридичною особою, шкоди завданої злочинними діями їхнього працівника, і наявні всі умови відповідальності, які необхідні для покладення на відповідача відповідальності за шкоду, заподіяну позивачці на підставі ст. 1172 ЦК України.

Крім того, вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2013 року не встановлено існування між сторонами позивачкою та відповідачем договірних відносин, оскільки немає зареєстрованого договору банківського вкладу та документу, який підтверджує надходження коштів на рахунок в банку, що як правильно визначено районним судом дає право позивачці на відшкодування шкоди на підставі ст. 1172 ЦК України.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду в частині визначення суми стягнутих матеріальних збитків, оскільки відповідно до ст. 623 ЦК України збитки визначають з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимог кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, якщо вимога не була задоволена добровільно у день предявлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно встановив вказані обставини, відповідач не надав доказів відшкодування шкоди, а тому суд визначив розмір відшкодування шкоди за офіційним курсом НБУ та стягнув її в національній валюті (грошовій одиниці гривні), який був встановлений на день предявлення позову.

Такий висновок узгоджується також і з правовим висновком ВСУ, прийнятим на наслідками розгляду цивільної справи № 6-79цс14, відповідно до якого за змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня.

За таких обставин, враховуючи, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин по справі правильно встановив підстави звернення позивачки з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. 1172 ЦК України, визначив розмір відшкодування виходячи з положень ст. 99 Конституції України, ст. 533,623 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для скасування чи зміни судового рішення немає.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження та вивчення суду, суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» відхилити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків, завданих злочином залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :