ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі :

головуючого судді: Осаулової Н.А .,

за участю секретаря: Криворучко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року позивач ОСОБА_1 (надалі по тексту Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі по тексту - Відповідач) про припинення права власності на ? частину будинку з надвірними спорудами та на 1,23 сотки земельної ділянки за адресою м.Фастів вул..Тітова, 106, визнавши право власності на вказане майно за позивачкою із зарахуванням в рахунок оплати їх вартості грошові кошти за ремонт приміщень.

В ході розгляду справи представник позивача неодноразово уточнював позовні вимоги, та в остаточній редакції згідно заяви про зміну позовних вимог від 21.04.2016 року просив суд визнати право власності за ОСОБА_2 на старий житловий будинок з надвірними спорудами та на земельну ділянку площею 0,25 га за адресою м.Фастів, вул..Тітова, 106, припинивши право власності ОСОБА_2 на цей будинок та на земельну ділянку 1,66 соток, визнавши право власності на них за позивачкою, а також просили суму завданої шкоди вважати погашеною лише після реєстрації права власності на вказане майно за позивачем ОСОБА_1

Протокольної ухвалою суду від 21.04.2016 року за клопотання представника позивача позовні вимоги за усіма раніше поданими заявами були залишені без розгляду.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги згідно заяви від 21.04.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками однієї капітальної споруди, яка складається з двох частин, що знаходяться на різних земельних ділянках та за різними адресами. Зазначає, що Відповідач в своїй частині будинку не проживає вже більше 20 років, не здійснює догляд за будинком та не проводить його ремонт, в результаті чого частина будинку, що належить відповідачу обвалилась, що призвело до часткового пошкодження її частини будинку. При неодноразовому зверненні до відповідача з проханням підтримувати в належному стані свою частину будинку, ОСОБА_2 залишила без уваги та реагування.

Таким чином, Відповідач своїм безгосподарним використанням своєї частини будинку завдав шкоди частині будинку позивача, що Відповідно до кошторису, загальна вартість всіх необхідних робіт склала 46 500 грн. Саме на цю ж суму і знизилась ринкова вартість частини будинку позивача, а тому у відповідності до вимог ст..365 ЦК України просив припинити право власності відповідача на старий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку 1,66 соток, на якій він знаходиться. Оскільки Відповідачем на даний час не було оформлено право власності на спірне майно, тому , тому таке право власності у цій справі підлягає визнанню за відповідачем на усю земельну ділянку площею 0,25 га та старий будинок з надвірними спорудами. При цьому, грошові кошти за рахунок частини вказаного майна пропонується відшкодувати відповідачем позивачу.

В судовому засіданні представник позивача уточненні позовні згідно заяви від 21.04.2016 року вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в них підстав.

Представники відповідача в судовому засіданні не заперечували проти заявлених позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Згідно ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 21.12.1994 року належить ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою м. Фастів, вул.. Тітова, 106, що належав померлій ОСОБА_3 (а.с. 16).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку позивач є власником земельної ділянки розміром 0,0907 га, яка розташована за адресою м. Фастів вул.. Тітова, 106/2, цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

За відповідачем ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4, померлого 17.06.1994 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2003 року зареєстровано майно, що складається з незакінченого будівництвом житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою м.Фастів по вулиці Тітова, будинок № 106, що знаходиться на земельній ділянці площею - 3500 кв.м., а також земельної ділянки, площею 0,25 гектарів, наданої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в місті Фастові, вулиця Тітова, 106 (а.с. 75).

Також, згідно акту обстеження житлових умов від 11.03.2013 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає в будинку з двох частин, одна з яких належить їй, а інша належить ОСОБА_2, в якій остання не проживає та вказана частина будівлі знаходиться у аварійному стані, обвалився дах, руйнується покрівля (а.с.19).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач звертаючись з позовом до суду, просить визнати за ОСОБА_2 право власності на старий житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також право власності на земельну ділянку, площею 0,25 гектарів, наданої для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства, що знаходяться за адресою м. Фастів, вулиця Тітова, 106, що належали ОСОБА_4.

При цьому, позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач не оформив за собою право власності на спірне нерухоме майно, а тому у Позивача може виникнути ускладнення щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно в разі задоволення позову.

Між тим, вказані посилання сторони позивача спростовуються ним самим, оскільки з поданим ним до матеріалів справи додатків вбачається, що усе вищевказане нерухоме майно зареєстроване як відповідачем ОСОБА_2, так за позивачем ОСОБА_1, що підтверджуються архівними даними КП ФМР «Фастівське БТІ» згідно листа від 14.04.2016 року.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З аналізував правової конструкції вказаної норми вбачається, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Також, відповідно до вимог п.37 постанови Пленуму постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Крім того, за змістом вимог ст.15 та ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

В судовому засіданні позивачем не доведено належними і допустимими доказами підстави для захисту судом порушених, на його думку, прав відповідача у відсутність необхідності захисту таких права особи, що звертається з цим позовом, тому таке право не підлягає захисту в судовому порядку.

Таким чином, з аналізу доводів позивача та зазначених норм матеріального права, а також з урахуванням того, що нормами цивільного законодавства не передбачено захист права власності відповідача за позовом позивача, а у власності відповідача ОСОБА_2 вже є зареєстровані за ним же - старий житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою м. Фастів вул. Тітова 106, а тому вимоги позивача щодо визнання права власності за відповідачем ОСОБА_2 є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 вправі звернутись з позовними вимогами в разі порушення його прав, або їх невизнання.

Розглядаючи позовні вимоги в частині припинення право власності ОСОБА_2 на старий житловий будинок з надвірними спорудами (сарай літера «Г» з погребом) та земельну ділянку, площею 1, 66 сотки, на якій розташовані цей старий житловий будинок та ці споруди, що знаходиться за адресою: м.Фастів, вул.. Тітова, 106, та визнання права власності на них за позивачкою слід зазначити наступне.

Так, як вже зазначено вище судовому захисту підлягає лише порушене право, що виражається у порушення, невизнання або оспорювання саме прав, свобод чи інтересів позивача. Між тим, у цій справі відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував, а судом не було встановлено порушення, невизнання або оспорювання таких прав, свобод чи інтересів позивача, а за відсутності спору немає підстав для звернення до суду та його задоволення.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами і зазначений позов заявлений формально не для визнання, а для набуття права власності, а тому в цій частині задоволений бути не може.

Більше того, заявляючи позовні вимоги щодо припинення права власності відповідача на частку аварійного житлового будинку за визначеною адресою у відповідності до вимог ст.365 ЦК України, позивач жодним чином не обґрунтував не обґрунтував обставину того, який саме пункт частини 1 вказаної статті ЦК він просить суд застосувати.

Зокрема, із норми ст. 365 ЦК випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 365 ЦК, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі № 6-22505св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі № 6-81цс11).

Рішення про припинення права особи на частку у спільному майні можливе бути винесено за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі за заявою Особи 33 № 35041/05 установлено наявність порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, а саме: незаконного позбавлення Особи 33 майна у звязку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для Особи 33, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Протягом усього часу розгляду справи позивачем вказані вимоги закону виконано не було, що виключає можливість його задоволення.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення усіх позовних вимог ОСОБА_1, а саме про визнання за відповідачем ОСОБА_2 права власності на відповідне нерухоме майно, його припинення та визнання його за позивачкою.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 15,16, 321, 328, 365, 392 ЦК України та ст. ст. 27, 28, 29, 30, 57, 58, 60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні та усіх інших позовних вимогах - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ