Справа № 344/6974/15-ц
Провадження № 22-ц/779/952/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

позивача ОСОБА_10 та її представників

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

представника МЖК Експрес-24 - Назарук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець Вікторії Владиславівни,третя особа Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання права власності на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, виселення, визнання договору купівлі-продажу квартири частково-недійсним, визнання покупцем квартири позивача замість відповідача, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2015 року ОСОБА_10 звернулась в суд з вказаним позовом, обґрунтувавши тим, що 24.05.2012 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. був посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого її онука ОСОБА_2 придбала в БВП «МЖК Експрес-24» квартиру АДРЕСА_1. Вважає, що даний договір посвідчений шляхом введення її в оману в частині визначення покупця квартири, оскільки позивач мала намір за власні кошти придбати житло для себе. Восени 2012 року, після того як позивач провела ремонтні роботи в квартирі, з'ясувала питання утримання квартири та сплати комунальних платежів та провела сигналізацію, випадково дізналась, що покупцем квартири в договорі вказана ОСОБА_2 В зв'язку з сімейними обставинами позивач в квартирі не проживала з жовтня 2012 по червень 2014 року. Вказує, що відповідач ОСОБА_2 її сестра та мати самовільно вселились у спірну квартиру та надалі там проживають. Зважаючи на це позивач просила визнати за нею право власності на спірну квартиру, усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом скасування запису у Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на квартиру, виселити ОСОБА_2 із членами її сім'ї та будь-яких інших осіб та передати квартиру позивачу, визнати частково недійсним договір купівлі-продажу від 24.05.2012 року в частині, що стосується покупця та вважати покупцем позивача.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.03.2016 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ТОВ «»Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експерес-24», як продавцем та ОСОБА_2 покупцем посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. 24.05.2012 року за №799 в частині покупця ОСОБА_2 та вважати покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_10 Визнано право власності на вказану квартиру за позивачем. Усунуто перешкоди у здійсненні права власності квартирою шляхом скасування запису в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації прав на цю квартиру за ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вважаючи вказане рішення незаконним, таким, що ухвалене без повного дослідження фактичних обставин справи з порушенням норм процесуального та матеріального права ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Апелянт вказує, що позивач є її бабою і задовго до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири прийняла рішення придбати житло в м. Івано-Франківську для внуків. Позивач постійно проживає в АДРЕСА_1 наміру проживати не висловлювала. Баба разом з матір'ю апелянта через ріелтора в квітні 2012 року вибирали для апелянта і її сестри однокімнатну квартиру. При оформленні договору купівлі-продажу позивач чітко заявила нотаріусу про своє бажання сплатити за онуку грошові кошти за однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в присутності кількох осіб, жоден з яких не заперечив цього факту в суді. У встановленому чинним законодавством порядку апелянт зареєструвала 11.06.2012 року на своє ім'я право власності на це житло, а в травні 2012 року уклала договір з охоронною фірмою про охорону житла та розпочала проводити додаткові будівельні роботи. Також апелянт вказує, що сплачувала комунальні послуги. В судовому засіданні не доведено можливі підстави для визнання правочину недійсним відповідно до ст.215 ЦК України та Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, оскільки факт відсутності волевиявлення позивача на оформлення квартири внучці не підтвердився. За наведених доводів ОСОБА_2 просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 відмовити.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_10, суд першої інстанції, прийшов до висновку, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу позивач вважала, що укладає його самостійно, оплачуючи всі витрати за придбане майно та нотаріальні дії, вкладаючи в подальшому кошти в ремонт квартири та придбання майна, помилялась щодо того, що вона не є стороною правочину та щодо правових наслідків такого договору в частині набуття прав покупця, оскільки її волевиявлення визначалось саме на отримання житла у власність.

Однак, з таким висновком суду безперечно погодитись не можна, оскільки суд при розгляді справи не дотримався вимог цивільно-процесуального законодавства, щодо повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, а також невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення судом справи.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи 24.05.2012 року між ТОВ «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Даний договір купівлі-продажу квартири був посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець В.В. та зареєстрований в реєстрі за №799.

Право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ 11.06.2012 року.

Сторони за договором купівлі-продажу квартири умов укладеною між ними правочину в установленому законом порядку не оспорюють.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_10, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилалась на те, що вона вважала, що є покупцем квартири АДРЕСА_1, а оспорюваний договір купівлі-продажу в частині покупця вчинений під впливом обману.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що доводи позивача про вчинення спірного правочину під впливом обману з боку нотаріуса та продавця квартири в судовому засіданні не підтвердились.

Проте, суд першої інстанції в порушення вимог ст.11 ЦПК України самостійно змінив правові підстави позову, визнавши оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, як вчинений без вільного волевиявлення позивача всупереч ст. 203 ЦК України..

Ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не доведено, що набуття прав покупця на квартиру онукою ОСОБА_2 відбулось поза волею позивача, оскільки жодних доказів на визнання цього не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 3 ст. 203 ЦК України, за якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як убачається із копії договору купівлі-продажу, укладеного 24.05.2012 року між ТОВ «Житлово-експлуатацуійне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» та ОСОБА_2 він відповідає вимогам ст. ст. 203, 655, 657 ЦК України.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Позивач, ставлячи питання про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсною в частині покупця, визнання її покупцем спірної квартири та визнання за нею права власності на квартиру, вважає, що підставою для переведення на неї прав покупця є факт виплати нею продавцю за квартиру 34 000 доларів США. Однак в матеріалах справи не міститься посилань та доказів, що квартира придбавалась хоча і за кошти ОСОБА_10 (що визнають сторони та підтверджено матеріалами справи) особисто для неї і що договір купівлі-продажу укладався фактично для неї.

За положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_10 не доведено тих обставин, що її волевиявлення придбати квартиру для ОСОБА_2 на час вчинення не було вільним, відбулось помилково та не відповідало її внутрішній волі. Суд сприймає критично, що позивач тільки через декілька місяців виявила, що вона не є стороною договору. З матеріалів справи вбачається що ОСОБА_10 є освідченою особою, працювала на посаді вчителя та вихователя з 1973 по 1989 роки, і жодних причин неможливості не усвідомлювати, що покупцем в спірному договорі є ОСОБА_2, яка підписувала договір в нотаріальній конторі, у позивача не було. Крім того, акт передачі квартири від 25.05.2012 року, договір про централізовану охорону об'єкта від 31.05.2012 рок та договір про надавання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 24.05.2012 року також укладались з ОСОБА_2 Те, що позивач мала намір купити квартиру саме для ОСОБА_2 підтвердили представник ТОВ «Житлово-експлуатацуійне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24» і приватний нотаріус.

Ті обставини, що родинні стосунки між сторонами погіршилися після укладення спірного договору, не мають правового значення для вирішення спору.

Колегія суддів враховує роз'яснення абз.4 п.19 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Тому ствердження позивачки про те, що вона помилялася відносно юридичної природи правочину, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи, що позивачкою не надано доказів недійсності договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірну квартиру за нею, її позов задоволенню не підлягає.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 25 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне будівельно-виробниче підприємство «МЖК Експрес-24», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Українець Вікторії Владиславівни,третя особа Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання права власності на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, виселення, визнання договору купівлі-продажу квартири частково-недійсним, визнання покупцем квартири позивача замість відповідача - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк