У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЄвтушенко О.І.,
суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
Іваненко Ю.Г., Ткачука О.С.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспассервіс», треті особи: ОСОБА_7, Страхова компанія «Гарант-Авто», про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспассервіс» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспассервіс» (далі − ТОВ «Транспассервіс») про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Посилалася на те, що 20 червня 2010 року приблизно о 08 год. 10 хв. біля 31-го кілометра автодороги Житомир&#8722;М.Подільський, поблизу с. Гальчин Бердичівського району Житомирської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автобуса ЛАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_7 та моторолера «Zonder» під керування водія ОСОБА_9, який загинув. Позивачка є вдовою ОСОБА_9 За фактом дорожньо-транспортної пригоди постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_7 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» у 2011 році. Загибеллю чоловіка ОСОБА_6 спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 200 000 грн. Крім того, позивачка понесла майнові витрати на поховання чоловіка на суму 5 874 грн 83 коп. та 4 058 грн. Також позивачка просила стягнути з відповідача шкоду, завдану смертю потерпілого, у вигляді щомісячних платежів по 1 500 грн довічно.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Транспассервіс» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди в розмірі франшизи та відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, та в цій частині ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ТОВ «Транспассервіс» на користь ОСОБА_6 одноразову майнову шкоду в розмірі 510 грн та шкоду, завдану смертю потерпілого, у розмірі 1 500 грн щомісячними платежами, починаючи з 14 листопада 2014 року і довічно. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення.

У касаційній скарзі представники ТОВ «Транспассервіс» Діденко В.Б. та Вольнюк В.В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційних скарг, вважає, що вони не можуть бути задоволені, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач застрахував свою відповідальність у СК «Гарант-Авто», а позивачка в свою чергу не скористалась своїм право на отримання страхового відшкодування та не звернулась до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування. Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд керувався принципами справедливості та виваженості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди в розмірі франшизи та відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, та в цій частині ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд керувався тим, що позивачка є непрацездатною, перебувала на утриманні чоловіка і втратила годувальника.

Судами встановлено, що 20 червня 2010 року приблизно о 08 год. 10 хв. біля 31-го кілометра автодороги Житомир &#8722; М. Подільський, поблизу с. Гальчин Бердичівського району Житомирської області, сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю автобуса ЛАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_7 та моторолером «Zonder», під керування водія ОСОБА_9

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав чиселенні тілесні ушкодження, які потягли за собою його смерть. Позивачка є вдовою ОСОБА_9

Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 червня 2012 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 02 жовтня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 червня 2013 року, ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі Закону країни «Про амністію» у 2011 році.

Як встановлено судом першої інстанції, експерти у комісійному висновку від 25 січня 2011 року № 3/5 (у межах розгляду кримінальної справи) зазначили, що у даній дорожній обстановці на підставі проведеного дослідження зроблено висновок про те, що з технічної точки зору, в прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, знаходиться невідповідність дій водія автобуса - ОСОБА_7 вимозі п. 12.3 ПДР України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідальність ТОВ «Транспассервіс» застрахована у ПАТ УСК «Гарант-Авто», яке є правонаступником ВАТ «УСК «Дженералі Гарант», відповідно до договору від 03 лютого 2010 року, строком на один рік.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166−1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України, якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22−31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таких доказів матеріали справи не містять.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ТОВ «Транспассервіс».

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Проте судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачка не скористалася своїм право залучити до справи в якості співвідповідача ОСОБА_7, а визначилась із відповідачем ТОВ «Транспассервіс», який має відшкодувати шкоди, завдану його працівником.

Суд апеляційної інстанції правильно стягнув франшизу у розмірі 510 грн, оскільки інша сума майнової шкоди, відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу» не відшкодовуються.

Отже, апеляційний суд, перевіривши всі обставини справи, зробив правильний висновок про те, що позивачка має право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, саме з відповідача.

Що стосується доводів касаційної скарги ОСОБА_6 щодо розміру стягнутої моральної шкоди, то суд першої інстанції правильно визначився з її розміром.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі − Постанова) суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної Постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При ухваленні рішення суд апеляційної інстанції повно та всебічно з'ясував всі обставин справи, врахував правову позицію Верховного Суду України та дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспассервіс» та касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

РішенняБердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 червня 2015 року в його незміненій частині та рішення апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік
О.С. Ткачук