У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Парінової І.К.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 15 травня 2008 року сторони уклали шлюб, а приблизно у вересні 2013 року шлюбні відносини між ними припинилися, сторони стали проживати окремо і згодом розірвали шлюб. Хоча шлюб був зареєстрований лише 15 травня 2008 року, сторони фактично проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з початку 1998 року. За час спільного проживання до офіційної реєстрації шлюбу сторони як подружжя піклувалися одне про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали в інтересах сім'ї майно.

У сторін народилися троє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Тобто, між сторонами існували стосунки, що притаманні подружжю, факт спільного проживання сторін сім'єю до офіційної реєстрації шлюбу може бути підтверджено й іншими доказами.

На початку 1999 року сторони переїхали на постійне проживання до м. Ужгорода, мали певні заощадження, позивач почав працювати на ринку «Білочка» продавцем. Приблизно восени 2000 року сторони купили квартиру АДРЕСА_1 за 4000,00 дол. США (що на час подачі позову за валютним курсом 1 дол. США/7,993 грн становило 31 972 грн), після чого на її ремонт витратили ще близько 2 000 дол. США.

На час придбання квартири у позивача був лише паспорт громадянина СРСР, що перешкоджало оформленню на його ім'я відповідних документів, тому договір купівлі продажу та право власності на квартиру були оформлені на ім'я відповідача. Враховуючи, що сторони проживали фактично однією сім'єю, придбану квартиру вони вважали спільною сумісною власністю. Після припинення спільного проживання та переїзду відповідача до іншого житла, відповідач повідомив, що квартира є його, а не спільною сумісною власністю, а також забрав усі документи, що стосуються реєстрації шлюбу, народження дітей і придбання квартири.

Оскільки відповідач заперечує набуття сторонами квартири у спільну сумісну власність під час проживання однією сім'єю без офіційної реєстрації шлюбу, від врегулювання спірних питань у позасудовому порядку ухиляється, позивач вимушений на захист своїх прав заявити вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю сторін та про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири.

Посилаючись на ці обставинипросила: встановити юридичний факт проживання рустамова ОСОБА_10 і ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з початку 1998 року до 15 травня 2008 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_10 і ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Встановлено юридичний факт проживання ОСОБА_10 і ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2004 року до 15 травня 2008 року, у решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6., просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

КШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01 січня 2004 року, установлював, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів.

Відповідно до СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, сім'я створюється на підставі шлюбу, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч. ч. 2, 4 ст. 3).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період з 01 січня 2004 року по 15 травня 2008 року, недоведеність факту проживання однією сім'єю свідчить про безпідставність вимог позивача щодо визнання спільним сумісним майна. Крім того, відсутні докази (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), які б підтверджували трудову та/або грошову участь позивача у придбанні спірної квартири, позивач на час придбання квартири не працював офіційно і не може підтвердити місце своєї роботи у відповідний період, її характер, одержану оплату праці.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

А.В.Маляренко

А.О.Леванчук

І.К.Парінова