Ухвала іменем україни 07 вересня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Гримич М. К., Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Коротуна В.М., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та визначення порядку користування земельними ділянками, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, третя особа - відділ Держземагенства у Броварському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та визначення порядку користування земельними ділянками. Зазначала, що 07 лютого 1997 року між нею та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого вона набула право власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1. Інша Ѕ частка цього житлового будинку залишилась у власності ОСОБА_8 На підставі рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року позивачу видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1. У 2008 році ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,1469 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1, яку у встановленому законом порядку прийняли його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 Посилаючись на ті обставини, що при прийнятті рішень Зазимською сільською радою Броварського району Київської області про передачу у власність земельних ділянок та при виготовленні державних актів про право власності за земельні ділянки не враховано розташування житлового будинку та не дотримано принципу справедливого поділу власності між співвласниками, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га, виданий 10 лютого 2009 року на її ім'я, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1469 га, виданий 18 листопада 2010 року на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визначити порядок користування спірними земельними ділянками. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року,в позові відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів повністю не відповідають. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року № 371, на підставі якого ОСОБА_3 видано спірний державний акт на право власності на земельну ділянку, позивачем не оспорювалось. Указавши, що державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення відповідного уповноваженого органу місцевого самоврядування або виконавчої влади, тому вимога про скасування такого державного акта є похідною й залежить від доведеності законності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитись не можна виходячи з наступного. Судами під час розгляду справи встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого 07 лютого 1997 року договору купівлі-продажу ОСОБА_3 є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1. Вказану частину будинку було придбано у ОСОБА_7 Інша Ѕ частина цього будинку на час придбання належала ОСОБА_8 На підставі рішення Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 11 квітня 2007 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0950 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1. У 2008 році ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,1469 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1, яку у встановленому законом порядку прийняли його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язанихіз правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язаніз позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:а) визнання прав;б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-319цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Проте суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на вищевикладені вимоги норм матеріального права уваги не звернув та дійшов передчасних висновків, що визнання недійсним державного акта на право васності на земельну ділянку без установлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий, не є належним та окремим способом захисту порушених прав. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, задовольнити частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: М.К. Гримич О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова В.М. Коротун