Провадження № 22-ц/779/241/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б..

з участю: представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кошів, з апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року позивач звернулася з даним позовом та просив стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» 4977,71 євро вкладу, 594, 59 євро відсотків за договором, 58, 91 євро 3% річних та зобов'язати відповідача виплатити відсотки з 23 лютого 2015 року по день фактичної видачі вкладу.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 22 травня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір банківського вкладу для розміщення грошових коштів в сумі 4977, 71 євро на строк 93 дні до 22 серпня 2013 року з нарахуванням на суму вкладу 6,5 % річних. Неодноразово звертався у відділення Банку, в тому числі про виплату вкладу, однак отримував відмови та необґрунтовані відповіді про неможливість його повернути. 07 лютого 2015 року надіслав на адресу Банку письмову заяву, яку відповідач отримав 18 лютого 2015 року про розірвання договору, виплату вкладу та відсотків, яка залишена без відповіді. Банк у встановлені строки суму вкладу не повернув та не сплатив нараховані за користування ним відсотки, порушив умови укладеного між сторонами договору. Відмовляючи повернути кошти, які належать йому, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 суму вкладу за договором від 22 травня 2013 року в розмірі 4977,71 євро, що в еквіваленті становить 126085, 39 гривень, відсотки за договором - 594, 59 євро, що еквівалентно 15 060, 96 гривень, 3% річних в сумі 58, 91 євро, що еквівалентно 1492, 19 гривень. В решті вимог відмовлено.

На дане рішення представник Банку подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції порушив правові висновки ВСУ не прийнявши до уваги його роз'яснення щодо вимоги про наявність на платіжному документі про внесення коштів відбитку печатки (штампу) або електронного підпису працівника банку, засвідченого електронним підписом. На підтвердження позовних вимог позивачем надано лише копію договору, яка не містить всіх необхідних реквізитів. На підтвердження внесення коштів надано лише копію квитанції від 22 травня 2013 року. Крім того, доказів, що підтверджують наявність на час звернення до суду грошових сум на рахунку, відкритого на підставі спірного договору, позивачем не надано. У наданій позивачем квитанції відсутні всі необхідні реквізити, зокрема, відбиток печатки (штампу) банку, підпис клієнта. Тобто платіжний документ про внесення коштів не відповідають вимогам п. 2.9 главу розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні.

Діяльність Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» було припинено ще у травні 2014 року, згідно з п. 5 Постанови Правління НБУ №260. Виписки/довідки по особовим рахункам видані після припинення діяльності філії Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», на окупованій території і не є належними допустимими доказами згідно ст. 57, 59 ЦПК України. Крім того, довідка не завірена належним чином. Суд не врахував, що для застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України у частині стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання необхідні усі складові цивільно-правової відповідальності боржника. Позивачем взагалі не визначений період прострочення, тому невірно розрахований і розмір відповідальності, передбачений ст. 625 Цивільного кодексу України. Банк не погоджується із розрахунком відсотків, оскільки позивач нараховує відсотки з самого початку, при цьому не надає доказів того, що останній не отримував відсотки з 2013 року. Суд першої інстанції не встановив іншу фактичну обставину, що унеможливлювала здійснення банківської діяльності Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», де укладався договір, рішенням Центрального банку РФ з 21 квітня 2014 року було припинено діяльність окремих структурних підрозділів на території Республіки Крим.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, яка вимоги скарги підтримала, представника позивача, який вимоги скарги заперечив, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки остання пролонгація договору охоплювала період з 23 листопада 2014 року по 23 лютого 2015 року, а відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з сайту УДППЗ «Укрпошта» заяву ОСОБА_4 про розірвання договору було отримано уповноваженим представником Банку 18 лютого 2015 року, позивачем дотримано вимог договору щодо повідомлення банку про розірвання договору, а тому, починаючи з 23 лютого 2015 року договір вважається розірваним. Відмовляючи в задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача виплатити позивачу відсотки за договором з 23 лютого 2015 року по день фактичної видачі вкладу, суд звертає увагу на необґрунтованість даної вимоги, оскільки з 23 лютого 2015 року договірні відносини між позивачем і відповідачем припинилися, з вказаного моменту між сторонами існують невиконані грошові зобов'язання, правова природа яких є відмінною від правової природи договірних депозитних правовідносин.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Судом встановлено, що 22 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір №SAMDN9028 «Стандарт», відповідно до якого ОСОБА_4 передав ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі.

Згідно з квитанцією «Внесення на рахунок» №7 від 22 травня 2013 року ОСОБА_4 вніс у відділенні №463 філія «Кримське РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 4977, 71 євро. В графі «призначення платежу» даної квитанції зазначено «до вкладу договір SAMDN9028». 14 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору, виплату вкладу та відсотків (а.с. 11-12), яка, як встановлено судом першої інстанції, 18 лютого 2015 року (а.с. 13).

Листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25 лютого 2015 року відповідач повідомив позивача про припинення діяльності відділень Банку на території АРК та м. Севастополя. За змістом відповіді не заперечував у виконанні умов депозитного договору, запевнив, що задоволення потреб позивача є пріоритетним завданням для Банку.

Відповідно до змісту статей 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки).

Спір між сторонами виник з приводу того, що Банк, порушивши умови договору, не повернув позивачу суму вкладу.

Стаття 625 ЦК України застосовується до випадків порушення грошового зобов'язання, в тому числі і тих, коли ухвалено судове рішення про стягнення суми боргу, але фактично воно не виконано.

Оскільки Банк порушив взяте на себе за договором грошове зобов'язання, а тому він повинен нести передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі N 6-140цс13).

Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позовні вимоги про стягнення суми вкладу, процентів за користування депозитними коштами, 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України ґрунтуються на договорі та встановлених у суді фактах.

Крім того, слід зазначити, що договір банківського вкладу укладався між ОСОБА_4 та юридичною особою ПАТ КБ «ПриватБанк», місцезнаходженням якої є м. Дніпропетровськ.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Таким чином відповідальність щодо неповернення грошових коштів за договорами банківського вкладу несе юридична особа, тобто ПАТ КБ «ПриватБанк».

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи не міститься належним чином завіреної копії договорів та відсутні квитанції або інші документи, що підтверджують внесення ОСОБА_4 готівки у відповідній платіжній системі - безпідставні, оскільки висновки з цього приводу ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Представник апелянта підтвердила, що оригінал депозитного договору та квитанція про внесення коштів оглядалася судом першої інстанції, крім цього, представник позивача подав дані документи для огляду суду апеляційної інстанції і встановлено, що копії відповідають оригіналу.

При вирішенні позовних вимог судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело, або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк