Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Борисов Є.А.
Провадження № 22ц/782/265/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого- судді Борисова Є.А.

суддів: Яреська А.В., Карташова О.Ю.

за участю секретаря Попової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про поновлення на роботі, про визнання незаконним та скасування наказу, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобовязання видати наказ про надання відпустки по догляду за дитиною.

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (далі по тексту ПрАТ«Сєвєродонецьке обєднання Азот») про поновлення на роботі, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобовязання видати наказ щодо надання відпустки по догляду за дитиною.

В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що вона перебувала з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» у трудових відносинах і працювала у якості інженера 1-ї категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії підприємства. Наказом № 0111-КП від 01.12.2015 року її було звільнено за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку з прогулом, скоєним в період часу з 16.07.2015 року по 12.11.2015 року. Звільнення вважає незаконним, оскільки в зазначений період часу вона мала б знаходитись у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, яка безпідставно не була надана підприємством за її, ОСОБА_2, заявою. Крім того, позивач посилається на те, що в зазначений в наказі період часу вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у звязку з хворобою та перебуванням на лікуванні, а також посилається на порушення підприємством передбаченого законодавством порядку накладення дисциплінарного стягнення (порушено строк притягнення до відповідальності, не ознайомлено її особисто з наказом про звільнення, не забезпечена можливість бути присутньою на засіданні профспілкової організації з приводу її звільнення ).

З огляду на зазначені обставини ОСОБА_2 просила суд скасувати наказ про своє звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, зобовязати ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» видати наказ про надання їй відпустки по догляду за дитиною.

Крім того, позивач ставила питання про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000грн., обґрунтовуючи зазначені вимоги тим, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона зазнавала душевних страждань, внаслідок чого погіршився стан її здоровя.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, а саме: судом визнано незаконним наказ про звільнення позивача та поновлено її на роботі, стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13181грн. 96 коп. Крім того, були частково задоволені позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди і стягнуто на користь позивача 2500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено у звязку з необґрунтованістю. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріальног8о права. Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не надала належних доказів на підтвердження тієї обставини, що вона була відсутня на роботі з поважних причин і що суд дійшов поспішного та помилкового висновку стосовно незаконності її звільнення.

В частині вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, апелянт просив рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» апеляційну скаргу підтримала. Представник позивача скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які брали участь у судовому засіданні апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року оскаржене лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, а тому відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України зазначене рішення суду підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в оскаржуваній частині.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 перебувала з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» у трудових відносинах і працювала у якості інженера 1-ї категорії лабораторії антикорозійного захисту центральної лабораторії підприємства. Наказом № 0111-КП від 01.12.2015 року її було звільнено за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скоєнням прогулу без поважних причин в період часу з 16.07.2015 року по 12.11.2015 року. (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання наказу про її звільнення незаконним та в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав для розірвання договору на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки протягом часу з 16.07.2015 року по 12.11.2015 року позивач була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у звязку з хворобою і перебуванням на лікуванні у Республіці Сінгапур, а тому застосування по відношенню до неї такого заходу стягнення, як звільнення, є необґрунтованим.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин ( наприклад у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Із змісту зазначеної норми діючого законодавства та положень Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є зясування поважності причини його відсутності.

При цьому законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із передбачених ст. 57 ЦПК України. Отже відсутність працівника за станом здоровя може підтверджуватися не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків та іншими доказами.

З наявних у матеріалах справи довідок (а.с. 65-66) вбачається, що в період часу з 16.07.2015 року по 12.11.2015 року ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в інституті кісток і суглобів у Сінгапурі у звязку з хронічними болями у нижній спині і за станом здоровя в зазначений період часу фактично була непрацездатною та потребувала тривалого відновлення.

Відповідач, ставлячи під сумнів відомості, викладені в довідках, в свою чергу не надав суду будь-яких належних доказів, які б спростовували відомості, зазначені в довідках і свідчили про те, що ОСОБА_2 була відсутня на роботі без поважних причин.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для визнання наказу про звільнення незаконним та про поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Одночасно суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 02 грудня 2015 року по 26 лютого 2016 року у сумі 13181грн. 96коп. на підставі вимог ст. 235 КЗпП України. Обчислюючи розмір середнього заробітку, суд першої інстанції керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 а також врахував правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах від 21.01.2015 року та від 16.12.2015 року по справах № 6-195цс14 та № 6-648цс15.

Крім того, суд на підставі ст.237-1 КЗпП України обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки 2500грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що в результаті незаконного звільнення позивач втратила нормальні життєві звязки і була вимушена докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Судова колегія вважає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є адекватним характеру порушення прав ОСОБА_2, а також характеру та обсягу душевних страждань та негативних наслідків порушення.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і обґрунтовано відхилені як такі, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та не підтверджені належними доказами. Зокрема, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 належним чином не довела суду факту своєї непрацездатності в період часу з 16.07.2015 року по 12.11.2015 року, а відтак, на думку апелянта, була відсутньою на роботі без поважних причин, у звязку з чим у підприємства були всі підстави для її звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вже зазначалося вище, в матеріалах справи наявні довідки, які в повній мірі підтверджують факт відсутності позивача на роботі за станом здоровя і відповідач не надав суду належних доказів, які б спростовували відомості, які містяться у цих довідках та свідчили б про те, що ОСОБА_2 була відсутньою на роботі без поважних причин.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального та матеріального права і підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: