Справа № 352/318/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1695/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_3 про зобовязання звільнити з роботи, видати трудову та санітарну книжки, нарахування та сплату єдиного соціального внеску із заробітної плати, стягнення заборгованості по заробітній платі, відшкодування моральної шкоди та зустрічним позовом приватного підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до приватного підприємця ОСОБА_3 про зобовязання звільнити її з роботи за угодою сторін, видати трудову та санітарну книжки, нарахування та сплату єдиного соціального внеску із заробітної плати, стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона працювала у відповідача продавцем у продуктовому магазині «Мандарин». 13 жовтня 2014 року під приводом недостачі була відсторонена від роботи. Оскільки переговори щодо врегулювання питання недостачі не дали позитивного результату, 28 січня 2015 року вона написала заяву про звільнення. Однак, відповідач не звільнив її з роботи, не видав на руки трудової та санітарної книжок, не виплатив заробітну плату починаючи з 13 жовтня 2014 року і не провів розрахунок. Також зазначила, що внаслідок таких неправомірних дій відповідача їй спричинено моральну шкоду. Посилаючись на зазначені обставини просила задовольнити позов.

Приватний підприємець ОСОБА_3 у травні 2015 року подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в результаті проведеної 11.10.2014 року ревізії у магазині «Мандарин» виявлено недостачу на загальну суму 60 600,00 грн. Відповідач визнала недостачу на суму 16 000,00 грн. Посилаючись на укладення із ОСОБА_4 договору про повну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей просила стягнути завдану шкоду.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 18 травня 2015 року вказані позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Тисменицького районного суду від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов приватного підприємця ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на її користь із ОСОБА_2 16 000,00 грн на відшкодування завданої матеріальної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема неповне зясування дійсних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Зазначає, що між нею та приватним підприємцем ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, відповідно до якого вона працювала в останньої на посаді продавця. 11 жовтня 2014 року відповідачем проведено ревізію, за результатами якої встановлено недостачу на загальну суму 60 600,00 грн та складено відповідний акт. Після виходу на роботу після лікарняного листка ОСОБА_3 ознайомила її з актом про результати проведення ревізії та повідомила про необхідність відшкодування матеріальної шкоди, одночасно відсторонивши від роботи. Вважає таке відсторонення неправомірним, оскільки згідно ст. 46 КЗпП України факт недостачі не є підставою для відсторонення від роботи.

Апелянт також вказує, що у звязку із порушенням умов трудового договору, безпідставним відстороненням її від роботи, відмовою допустити її до роботи, невиплатою заробітної вона була змушена в січні 2015 року подати заяву про звільнення. Однак, заява відповідачем не розглянута і її з роботи не звільнено. Також їй не повернуто трудову та санітарну книжки, не виплачено заробітну плату з 13 жовтня 2014 року. Зазначала, що за цей період їй повинна бути виплачена заробітна плата з розрахунку середньомісячної заробітної плати по області, що становить 2 921,00 грн, а не з мінімального її розміру. Однак, суд не дав належної оцінки цим обставинам.

Поза увагою суду залишилось і те, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 погіршився стан її здоровя, у звязку із чим вона проходила стаціонарне лікування. Також вона не може працевлаштуватися та забезпечити належний рівень утримання дітей,оскільки їй не повернуто трудову книжку.

Відтак, на думку апелянта, судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

Вважає неправильним і висновок місцевого суду щодо часткового задоволення зустрічного позову. При цьому судом не враховано, що в матеріалах справи відсутній наказ про проведення ревізії, внаслідок якої виявлено недостачу. Інвентаризація проведена з порушенням Положення про проведення інвентаризації активів та зобовязань та під час її перебування на стаціонарному лікуванні. Не взято судом до уваги і тієї обставини, що акт про результати ревізії складений не по формі, не містить доказової бази, сума недостачі в розмірі 34500 грн не підтверджена даними бухгалтерського обліку. Крім того, в порушення вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК України ОСОБА_3 не надано належних доказів її вини в недостачі коштів в сумі 16 000, 00 грн.

Посилаючись на зазначені обставини просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Приватний підприємець ОСОБА_3 та її представник доводи скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Відмовляючи у задоволення позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту звернення до відповідача ОСОБА_3 з відповідною заявою про звільнення та порушення її прав. Як і обставин не сплати єдиного соціального внеску із заробітної плати. З 13.10.2014року ОСОБА_2 фактично не виконувала покладенні на неї трудовим договором обовязків. А отже позовні вимоги про зобовязання звільнити з роботи за згодою сторін, видачу трудової книжки, нарахування та сплату єдиного соціального внеску із заробітної плати, стягнення заробітної плати є необґрунтованими. Оскільки судом не встановлено факту неправомірних дій ОСОБА_3, то відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи частково зустрічний позов приватного підприємця ОСОБА_3 місцевий суд виходив з того, що згідно п.2 трудового договору ОСОБА_2 взяла на себе повну матеріальну відповідальність за збереження товарно матеріальних цінностей та визнання нею недостачі на суму 16 000,00 грн, про що такою зроблено власноручний напис на акті.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 3, 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Статтею 232 КЗпП України визначено в яких випадках трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій безпосередньо розглядаються в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах.

Встановлено, що 6 лютого 2009 року між приватним підприємцем ОСОБА_3 (фізична особа) та ОСОБА_2 (працівник) укладено трудовий договір, який зареєстровано у Тисменицькому районному центрі зайнятості. Відповідно до п.п. 2., 3., 4., 5. договору працівник зобовязується виконувати обовязки продавця і бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей. Натомість фізична особа зобовязується оплачувати працю у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Час виконання робіт установлюється з 09.00 год. до 13.00 год. та з 14.00 год. до 18.00 год. Вихідні дні - субота та неділя. При цьому із п. 20 цього договору вбачається, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, внесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання (а.с.124).

За змістом п.п. 8-10 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, за відсутності працівника, проводиться протягом трьох робочих днів відповідальною особою центру зайнятості, за умови подання фізичною особою визначених цим Порядком документів, про що робиться запис у книзі реєстрації трудових договорів. У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору.

З матеріалів справи видно, що 28 січня 2015 року приватним підприємцем ОСОБА_3 направлено ОСОБА_2 лист повідомлення щодо відсутності останньої на роботі у період з 13 жовтня 2014 року до 28 січня 2015 року. В ньому вказано про необхідність в термін до 4 лютого 2016 року зявитись на робочому місці, надати пояснення щодо причин відсутності та в разі наявності - відповідні підтверджуючі документи поважності причин відсутності на роботі. Також зазначено про можливість звільнення з роботи згідно чинного законодавства.

Цього ж дня ОСОБА_2 направила ПП ОСОБА_3 заяву, в якій просила звільнити її з роботи за згодою сторін або з ініціативи адміністрації, видати трудову книжку та повернути санітарну книжку, а також виплатити заробітну плату з 14 жовтня 2014 року по день звільнення.

Згідно п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Відповідно до п. п. 14, 16 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 8 червня 2001 № 260 (у редакції наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 14 жовтня 2010 № 320, далі - Порядок), записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи. Посадова особа центру зайнятості повинна ознайомити присутні сторони або сторону під підпис у журналі щодо порядку реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання.

Оскільки позивачем було укладено договір з фізичною особою-підприємцем, то трудова книжка повинна була зберігатися безпосередньо у працівника.

Водночас обов'язок видати трудову книжку згідно ст. 47 КзпП України у роботодавця виникає тоді, коли вона відповідно до закону має знаходитись у нього.

У випадку незаконного знаходження її у відповідача і доведеності цієї обставини позивач могла ставити питання про її повернення, а не про покладення обов'язку щодо її видачі, який виникає відповідно до ст. 47 КЗпП України.

За наведених обставин та враховуючи, що ОСОБА_2 не сповіщала центр зайнятості про свої наміри розірвати трудовий договір, який укладений з відповідачем, не зверталася до центру зайнятості з підстав розірвання трудового договору та не надавала відповідної заяви, суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, зобовязання звільнити її з роботи за угодою сторін, видати трудову та санітарну книжки.

Колегія суддів вважає вірним і висновок суду щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.

А тому погоджується з ним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

За змістом ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Як передбачено ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Із змісту актів про відсутність працівника на роботі вбачається, що ОСОБА_2Й була відсутня на робочому місці з 13.10. до 19.10.2014 року включно, з 27.10. до 02.11.2014 року включно, з 10.11. до 15.11.2014 року включно, з 24.11. до 30.11.2014 року включно (а.с.28-54). Факт відсутності на робочому місці та невиконання покладених на неї трудових обовязків не заперечувала сама ОСОБА_2

Відтак, оскільки позивач в період з 13.10. 2014 року до 28.01.2015 року не виконувала роботу, передбачену трудовим договором, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за цей період.

Разом з тим, не заслуговують на увагу і твердження апелянта та її представника щодо відсторонення від роботи.

Відповідно до вимог ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в тому числі в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, власник зобов'язаний виконати постанову слідчого про відсторонення від роботи посадової особи, обвинуваченої у скоєнні злочину. Про відсторонення від роботи слідчий виносить постанову і направляє її для виконання власникові або уповноваженому ним органу за місцем роботи обвинуваченого. За невиконання постанови слідчого встановлена адміністративна відповідальність (ст. 185 Кодексу України про адміністративні порушення). Постанову про відсторонення від роботи слідчий вправі винести тільки із санкції прокурора або його заступника (ст. 147 Кримінально-процесуального кодексу України). При відстороненні за постановою слідчого збереження заробітної плати не передбачено. Але припинення кримінальної справи за відсутністю складу злочину, події злочину, недоведеність участі обвинуваченого (відстороненого) у вчиненні злочину, винесення виправдувального вироку дає працівникові право вимагати виплати середнього заробітку за період відсторонення за рахунок місцевого бюджету (ст. 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»).

Однак, в матеріалах справи відсутній наказ приватного підприємця ОСОБА_3 про відсторонення ОСОБА_2 від роботи, як і постанова слідчого про відсторонення від роботи особи, обвинуваченої у скоєнні злочину.

З огляду на вищезазначені обставини є правильним і висновок щодо відмови у задоволенні позовної вимоги в частині нарахування та сплату єдиного соціального внеску із заробітної плати 2 921,00 грн, а не із мінімального її розміру.

В силу ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних в п. 13 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не доведено факту неправомірних дій ОСОБА_3В колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог і ухвалення нового рішення про задоволення в цій частині позовних вимог ОСОБА_2

Розглянувши справу в межах заявленого в цій частині позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, відповідно рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не спростовують, рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком місцевого суду щодо часткового задоволення зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2014 року комісією у складі голови ОСОБА_3, членів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проведено перерахунок залишків товарів у магазині. За результатами проведеної ревізії складено акт, відповідно встановлено недостачу товарів на суму 34 500,00 грн, а проведеною звіркою по актах на суму 26 100,00 грн. Всього завдано збитків на суму 60 600,00 грн. Вказаний акт підписано всіма членами, в тому числі і позивачем. При цьому ОСОБА_2 зазначено про згоду із сумою недостачі у розмірі 16 000,00 грн (а.с.24).

Зясовано, що у звязку із недостачею матеріалів та коштів ОСОБА_3 9 грудня 2014 року звернулась до Тисменицького РВ УМВС України в Івано-Франківській області про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності згідно чинного законодавства (а.с.55).

За вказаною заявою Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та внесено його до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 50000504 (а.с.56,76).

На даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пунктом 1 ч. 1 статті 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до положень ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як визначено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній письмовий договір укладений з ОСОБА_2 відповідно до ст.135-1 КзПП України про взяття нею на себе повної матеріальної відповідальності і такий договір, як встановлено в засіданні апеляційного суду, сторонами не укладався. Натомість укладений між ними трудовий договір від 6 лютого 2009 року, де вказано, що працівник бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження товарно-матеріальних цінностей, не є письмовим договором про повну матеріальну відповідальність останньої.

Не надано ОСОБА_3 і будь-яких доказів про отримання ОСОБА_2 товару під звіт, як і бухгалтерських документів на підтвердження розміру заподіяної підприємству шкоди.

Не доводить даних обставин і сам факт визнання позивачкою недостачі в розмірі 16 000,00 грн та долучений в суді апеляційної інстанції протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 23 січня 2015 року.

Враховуючи вищенаведені обставини колегія суддів приходить до переконання, що в цій частині рішення винесено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

А тому його слід скасувати, постановивши нове рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог приватного підприємця ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 29 червня 2016 року в частині задоволення зустрічного позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зустрічного позову приватного підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: Я.Ю. Ковалюк

ОСОБА_7