Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1236/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

27.07.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Карпенка О.Л, ОСОБА_2

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про визнання недійсним пунктів 31-33 рішення ОСОБА_3 міської ради №2469 від 03 вересня 2009 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській», визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790240 від 30 серпня 2010 року та серії ЯИ № 790241 від 30 серпня 2010 року, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 91 та № 92, зобовязання повернення земельних ділянок, -

ВСТАНОВИЛА:

08 липня 2015 року прокурор м. Кіровограда звернувся до суду з вищевказаним позовом в інтересах держави в порядку ч.2 ст.45 ЦПК України, обґрунтувавши його тим, за результатами опрацювання даних публічної кадастрової карти України з метою проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням та застосуванням земельного законодавства ОСОБА_3 міською радою відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про прокуратуру» прокурором міста винесено постанову про проведення перевірки в порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів від 02 вересня 2014 року, під час проведення якої виявлено порушення вимог земельного законодавства при передачі ОСОБА_3 міською радою у власність земельних ділянок з кадастровими номерами :45:372:0009-:45:373:0032, до складу яких входять спірні земельні ділянки. Так, рішенням ОСОБА_3 міської ради від 16 вересня 2008 року № 1302 «Про надання згоди на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській» надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянам міста Кіровограда у власність по вул. Чорноморській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі згідно до додатку, в тому числі ОСОБА_4 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та 1200,0 кв.м. для ведення садівництва в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді. Пунктом 31 рішення ОСОБА_3 міської ради від 03 вресня 2009 року № 2469 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській» затверджено ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2200,00 кв.м. по вул. Чорноморській для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і для ведення садівництва та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних з вилученням земельної ділянки. Пунктами 32, 33 зазначеного рішення передано ОСОБА_4 у власність земельні ділянки по вул. Чорноморській площею 1000,00 кв.м. (землі одно- та двоповерхової житлової забудови) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови та площею 1200,00 кв.м. (рілля) для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯИ № 790240 від 30.08.2010 року щодо земельної ділянки площею 1000,0 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); серії ЯИ № 790241 від 30.08.2010 року щодо земельної ділянки площею 1200,0 кв.м. для ведення садівництва.

Пункти 31 33 рішення ОСОБА_3 міської ради від 03 вересня 2009 року № 2469 вважає незаконними і такими, що підлягають скасуванню з тих підстав, що управлінням містобудування та архітектури ОСОБА_3 міської ради 12 серпня 2009 року видано висновок № 3615 по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вул. Чорноморській в м. Кіровограді, проект землеустрою погоджено за умови внесення змін до містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда), проте вимоги висновку не виконані, висновок вважається не чинним. Генеральним планом м. Кіровограда, що затверджений рішенням ОСОБА_3 міської ради від 12 вересня 2000 року № 627, землі в районі вулиці Чорноморської в м. Кіровограді, в тому числі спірні земельні ділянки, віднесено до території зелених насаджень загального користування, про що свідчить інформація ОСОБА_3 міської ради від 05 вересня 2014 року та відповідне викопіювання з генерального плану м. Кіровограда.

Всупереч ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України, якою передбачено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо), без внесення змін до містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда) стосовно вищезазначених земельних територій, прийняття рішень про зміни функціонального призначення спірної земельної ділянки, зміни цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_3 міською радою, вказані земельні ділянки в районі вул. Чорноморської в м. Кіровограді, що відносяться до земель загального користування населеного пункту і не можуть бути передані у приватну власність, передані у власність ОСОБА_4

Самостійною підставою для визнання недійсними спірних пунктів рішення також вважає порушення вимог ст. ст. 17, 21 Закону України «Про основи містобудування», частини 4 статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 38, 39 Земельного кодексу України, враховуючи, що землі зелених насаджень загального користування згідно містобудівної документації (генерального плану м. Кіровограда) не призначені для будівництва на них будівель і споруд, їх передача для потреб містобудування, а так само для ведення садівництва, суперечить вищезазначеним нормам чинного законодавства. Відповідно до ст.ст. 152, 155 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким земельну ділянку передано у власність, має наслідком визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, тому державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 790240 та № 790241, видані на підставі вищевказаного незаконного рішення органу місцевого самоврядування, яке визнається недійсним, і відповідно не створює юридичних наслідків, також є недійсними та підлягають скасуванню.

Згідно ч. 1 ст. 1212 та ч. 1 ст. 1213 ЦК України з огляду на недійсність державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 790240 та № 790241 вбачає підстави для повернення ОСОБА_3 міській раді земельних ділянок з кадастровими номерами :45:372:0029 та :45:372:0030, нормативна грошова оцінка яких згідно інформації Управління Держземагентства у Кіровоградському районі Кіровоградської області складає 177964,95 грн. та 1619,32 грн. відповідно.

В листопаді 2015 року прокурор доповнив позовну заяву, зазначивши про незаконність оскаржуваних ним рішень також з тих підстав, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу не відповідає вимогам ч.9 ст.118 ЗК України, оскільки висновок Державного управління охорони навколишнього середовища в Кіровоградській області за протестом прокурора відкликаний 25 вересня 2009 року, отже такий висновок відсутній (а.с. 118-119).

Прокурор просив визнати недійсними пункти 31-33 рішення ОСОБА_3 міської ради № 2469 від 03.09.2009 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790240, виданий 30.08.2010 року ОСОБА_4, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790241, виданий 30.08.2010 року ОСОБА_4, зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 міській раді земельну ділянку площею 1000,00 кв. м. з кадастровим номером :45:372:0029 шляхом складання акту приймання-передачі, зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 міській раді земельну ділянку площею 1200,00 кв. м. з кадастровим номером :45:372:0030 шляхом складання акту приймання-передачі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що обізнаність прокурора про наявність спірного рішення не є підставою для висновку суду про пропуск прокурором строку позовної давності, оскільки про порушення вимог закону при прийнятті спірного рішення прокурору не могло бути відомо із змісту рішення без проведення перевірки, опрацювання відомостей, що містяться в проекті землеустрою та даних містобудівного кадастру тощо. Про допущені порушення прокурору стало відомо лише після 02 вересня 2014 року за результатами проведеної перевірки в порядку прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням земельного законодавства у ОСОБА_3 міській раді. Також суд помилково дійшов висновку про відсутність інтересів держави у спірних правовідносинах та відсутність необхідності їх захисту шляхом вжиття заходів представницького характеру.

Відповідно до чинного законодавства Генеральний план м. Кіровограда є основним та єдиним видом містобудівної документації, яким визначаються межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій і відповідно до яких вирішуються питання надання у власність земельних ділянок. Тобто рішення ОСОБА_3 міської ради про передачу земель у приватну власність мають прийматися на підставі Генерального плану та не суперечити йому. Віднесення спірних земельних ділянок до земель зелених насаджень міста підтверджується висновком Управління містобудування та архітектури ОСОБА_3 міської ради від 12 серпня 2015 року № 3685, листом ОСОБА_3 міської ради від 05 вересня 2014 року та викопіюванням з Генерального плану міста. Рішення суду не відповідає вимогам закону також з тих підстав, що в позові відмовлено як за необґрунтованістю позову, так і за спливом позовної давності, про що було зроблено заяву відповідачами .

В засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_4 направила письмові заперечення проти доводів апеляційної скарги і просила розглянути справу за її відсутності та відхилити скаргу, оскільки рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копій договорів дарування спірних земельних ділянок, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.238-242, 243).

Відповідач ОСОБА_3 міська рада про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки її представника суд не повідомлено.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не обґрунтував наявність інтересу держави у спірних правовідносинах та неохідність їх захисту, прокурором подано позов з пропуском строку позовної давності, оскільки під час прийняття ОСОБА_3 міською радою оспорюваного рішення 03 вересня 2009 року на засіданні сесії був присутній та приймав участь прокурор міста, а тому про зазначене рішення йому було відомо з 03 вересня 2009 року. Також прокурор не надав доказів, що оспорюване рішення порушує інтереси держави, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. ОСОБА_6 право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбаченоправо прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Саме з таким позовом з метою захисту прав держави в земельних правовідносинах прокурор звернувся з позовом до суду, тому висновок суду про відсутність обґрунтування прокурором інтересу держави у спірних правовідносинах та неохідність їх захисту є безпідставним.

Категорії земель України мають особливий правовий режим (ч.2 ст.18 ЗК України).

Згідно зі ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, перелік яких є вичерпним, зокрема, землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі рекреаційного призначення тощо.

Однією з основних вимог ЗК України щодо використання земель є вимога цільового використання земельних ділянок.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням ОСОБА_3 міської ради від 16.09.2008 року №1302 ОСОБА_4 надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по вулиці Чорноморській для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та для ведення садівництва за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі згідно до додатку (а.с.8).

Рішенням ОСОБА_3 міської ради від 03.09.2009 року № 2469, пункти 31-33, ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельних ділянок по вулиці Чорноморській: площею 1000 кв.м. для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі, та - 1200 кв.м. - для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають у запасі (а.с.9-11).

На підставі цього рішення ОСОБА_4 видано два державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки (а.с.5, 6).

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України (в чинній на той час редакції) проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Управлінням містобудування та архітектури ОСОБА_3 міської ради 12.08.2009 року надано висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по вулиці Чорноморській в місті Кіровограді, в якому управління не заперечує проти відведення земельних ділянок громадянам міста (12 осіб) площею по 0,22 га кожна, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) та ведення садівництва за умови надання ОСОБА_3 міськрадою даної земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, внесення змін до містобудівної документації, а саме: до Генерального плану міста Кіровограда (а.с.12), проте будь-які зміни до містобудівної документації не були внесені, що підтверджується листом від 05 вересня 2014 року (а.с.13).

Віднесення спірних земельних ділянок до території зелених насаджень загального користування підтверджується викопіюванням із Генерального плану міста Кіровограда та викопіюванням із плану зонування території міста Кіровограда (а.с.14,15), рішенням ОСОБА_3 міської ради від 28.10.2015 року № 4725 «Про внесення змін до Плану зонування території міста Кіровограда, затвердженого рішенням ОСОБА_3 міськради від 17.09.2013 року № 2456», відповідно до якого земельні ділянки в районі вулиці Чорноморської визначені, як рекреаційна зона активного відпочинку, передбачено віднести до зони садибної житлової забудови (а.с. 96, 97), проте на підставі цього рішення відповідні зміни до містобудівної документації не внесені до цього часу.

За змістом статті 83 ЗК України до земель комунальної власності , які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції на час прийняття оспорюваного рішення), містобудівна документація затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій. Містобудівна документація є основою для вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб.

Визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації з урахуванням планів земельно-господарського устрою (ст.21 зазначеного Закону).

Частиною 4 статті 3 Закону України «Про планування і забудову територій (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) визначено, що рішення органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом, відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженим органом з питань містобудування та архітектури.

За змістом ст.ст.38,39 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших обєктів загального користування. Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних і місцевих правил забудови.

Відповідно до ч.1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорій здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2 ст.20 ЗК України).

Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 14 травня 2014 року у справі №6-35цс, від 13 листопада 2013 року у справі №6-123 цс 13, від 8 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані пункти рішення ОСОБА_3 міської ради прийняті з порушенням норм закону, оскільки земельну ділянку, віднесену до територій зелених насаджень загального користування передано відповідачу у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а повинна передаватися для цього лише земельна ділянка із категорії земель житлової та громадської забудови, а також для ведення садівництва, разом з тим для ведення садівництва могла бути передана земельна ділянка тільки із земель сільськогосподарського призначення.

Таким чином, оскаржувані рішення ради прийнято з порушенням норм Земельного кодексу України щодо розпорядження землями визначеної категорії земель. Оскільки спірні земельні ділянки віднесено до території зелених насаджень загального користування, то необхідно було у встановленому законом порядку змінити їх категорію і тільки після цього надавати її у власність громадянам.

Разом з тим позов прокурора не може бути задоволено, оскільки він поданий з пропуском строку позовної давності.

Прокурор просив визнати недійсними пункти 31-33 рішення ОСОБА_3 міської ради № 2469 від 03 вересня 2009 року та видані 30 серпня 2010 року ОСОБА_7 на підставі цього рішення державні акти на право власності на землю

Відповідач ОСОБА_4, від імені якої діяв її представник ОСОБА_8, подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності та відмову в позові за спливом позовної давності (а.с.37-39).

Прокурор посилався на те, що про порушення вимог закону при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4 він дізнався лише в 2014 році при проведенні перевірки в порядку нагляду, тому строк звернення з позовом до суду він не пропустив. Зазначені доводи прокурора є безпідставними та суперечать нормам матеріального права щодо позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.3,ч.4 ст.267 ЦК України).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачені винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначені вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, у п. 4 ч. 1 цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено. ОСОБА_6 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом утратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який утратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється також на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, що узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 08 червня 2016 року у справі №6-3029 цс 15, які згідно зі ст.360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів прокурора про його обізнаність щодо порушень вимог законодавства за результатами проведеної перевірки 02 вересня 2014 року та пропуск прокурором строку позовної давності є правильним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2009 року за вих. № 09 прокурором було направлено протест № 755 до державного управління охорони навколишнього природного середовища в Кіровоградській області щодо незаконності висновку від 03 серпня 2009 року № 2239-07/06 до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу, за наслідками розгляду протесту прокурора відкликано зазначений висновок, про що повідомлено прокурора 25 вересня 2009 року (а.с. 123).

Відсутність висновку природоохоронного органу, який передбачений ч.9 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є однією з підстав поданого прокурором позову про визнання незаконним рішення міської ради (а.с. 118-119).

Наведеним підтверджується правильність висновку суду про обізнаність прокурора у вересні 2009 року щодо порушення вимог законодавства при передачі відповідачу земельної ділянки у власність.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим суд першої інстанції всупереч вимогам ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності на захист порушеного права відмовив в позові прокурора з двох підстав: за необґрунтованістю позову та за спливом позовної давності, з чим не можна погодитись.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.п. 3, 4ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову прокурора за спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 28 грудня 2016 року скасувати.

В задоволені позову ОСОБА_3 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_3 міської ради, ОСОБА_4, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державної інспекції сільського господарства в Кіровоградській області про визнання недійсним пунктів 31-33 рішення ОСОБА_3 міської ради №2469 від 03 вересня 2009 року «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність по вул. Чорноморській», визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 790240 від 30 серпня 2010 року та серії ЯИ № 790241 від 30 серпня 2010 року, зареєстрованих в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 91 та № 92, зобовязання повернення земельних ділянок відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: