Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Ковальчук Н.М.,

суддів Гордійчук С.О., Григоренка М.П.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

з участю - ОСОБА_1,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року вказаний позов задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру загальною площею 65,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто на його користь із ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн..

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що вона не брала участі в справі, проте вважає, що оскаржуваним рішенням суду порушене її право власності на квартиру. Пояснює, що в період перебування у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_4 ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу. Визнання судом права власності на цю квартиру за позивачем ОСОБА_3 позбавляє її прав на квартиру як другого з подружжя. Висловлює сумнів щодо існування договору доручення на купівлю квартири, укладеного між позивачем та відповідачем, із передачею 200 000 грн., оскільки вартість квартири, яка зазначена у договорі купівлі-продажу, становить 278 850 грн., а п. 5 цього договору передбачено, що розрахунок проводиться відразу після отримання кредиту. Стверджує, що вона не надавала своєї письмової згоди на укладення договору щодо квартири, як того вимагають положення ст. 65 СК України, а тому розпоряджатися квартирою та визнавати позов її колишній чоловік був не вправі. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові за безпідставністю вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

__________________________________________________________________________Справа № 562/425/15-ц Головуючий в суді І інстанції ОСОБА_5

Провадження № 22-ц 787/1910/2016 Суддя-доповідач ОСОБА_6

Судом встановлено: у лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вимогою визнати за ним право власності на квартиру по вул. Коперника, 55/60 у м. Здолбунів Рівненської області. Свої вимоги обґрунтував тим, що 6 березня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір доручення на купівлю квартири, для виконання якого він передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 200 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, а ОСОБА_4 придбав для нього вищевказану квартиру, однак право власності оформив на себе.

Прийшовши до висновку про законність позовних вимог та задовольняючи їх, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнав позов та не заперечував проти його задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона(повірений) зобов»язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов»язки довірителя.

Матеріали справи містять копію укладеного 27 березня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 договору купівлі-продажу квартири, яка складається з трьох жилих кімнат загальною площею 65,5 кв.м. та знаходиться за адресою: вул. Коперника, 55/60 у м. Здолбунів Рівненської області, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_4 (а.с. 48).

З даного договору не вбачається, що він вчинений на виконання договору доручення від 06 березня 2008 року, оскільки за його умовами для довірителя будь-яких цивільних прав та обов»язків не виникло.

За ст.1003 ЦК України у договорі доручення, або у виданій на підставі договору доручення довіреності, мають бути чітко визначені юридичні дії, які належать вчиняти повіреному. Дії, які належать вчиняти повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Як видно з договору доручення від 06 березня 2008 року, укладеного між сторонами по справі, ОСОБА_3 зобов»язував ОСОБА_4 придбати квартиру на зареєструвати на його ім»я.

Сторони, укладаючи договір, яким уповноважили повіреного ОСОБА_4 придбати нерухоме майно та зареєструвати його на ім»я довірителя, не засвідчили договір нотаріально. Також повіреним не видана нотаріально завірена довіреність на придбання нерухомого майна в його інтересах.

Посилаючись на ст.392 ЦК України, як на правову підставу звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, позивач не зазначив ким його право оспорюється або не визнається.

Відповідач позовні вимоги повністю визнав.

За вимогами ст.392 ЦК України власник майна має право пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на вищевказані обставини та вимоги норм законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ зясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обовязку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 30 квітня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя підпис ОСОБА_6

Судді: підпис ОСОБА_10

підпис ОСОБА_11

Згідно:суддя-доповідач ОСОБА_6