АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

28 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого: судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Чобіток А.О.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання договору довічного утримання недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року,

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у вересні - листопаді 2011 року із засобів масової інформації він почув рекламу Центру «Пенсіон» допомоги та соціального захисту (населення) пенсіонерів. На той час він зловживав спиртними напоями, а тому постійно потребував додаткових коштів для придбання алкогольних напоїв. В Центрі йому запропонували укласти договір довічного утримання взамін передачі у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Його сестра, яка є співвласником вказаної квартири, пояснила про наслідки укладення цього договору та відмовила від його укладення. Згодом він знову звернувся до вказаного Центру, де йому підготували всі необхідні для цього документи. За пропозицією Центру договір довічного утримання було укладено з ОСОБА_2

При укладенні договору довічного утримання він фактично не ознайомився з його текстом. Оскільки його цікавили лише гроші, він відразу підписав договір, щоб швидше їх отримати. На прохання ОСОБА_2 в день укладення договору він не вживав алкогольні напої.

Згодом з'ясувалося, що умови, на яких було укладено договір довічного утримання, є невигідними для нього, оскільки крім невеликої щомісячної суми грошового утримання та оплати частини комунальних платежів він не мав права ні на яке інше утримання. У червні 2014 року він потрапив до лікарні та потребував додаткових коштів, які надала його сестра.

Посилаючись на вказані обставини, а також ст. 229 ЦК України, просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 01 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_2, оскільки вважав, що він був укладений під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 68 років ОСОБА_4 помер.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2015 року у відповідності до вимог ст. 37 ЦПК України до участі в справі було залучено правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_1

У вересні 2015 року ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_5 уточнила та просила визнати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори за реєстровим №3-4213, недійсним на підставі ст.203, ч.2 ст.8, ст.3 ЦК України. Просила застосувати наслідки нікчемності договору, який порушує публічний порядок, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Зазначила, що ОСОБА_2 скористалася схильністю ОСОБА_4 до вживання алкогольних напоїв, який по суті продав їй квартиру за ціною, яка більше ніж у 6 разів є меншою за ціну її реальної ринкової вартості.

Оскільки перед укладенням договору та його нотаріальним посвідченням особа діяла від імені ОСОБА_4 без укладання з ним договору доручення та виданої на її ім'я довіреності, а нотаріус вважав, що правочин є вже укладеним до його підписання сторонами, роз'яснив сторонам вимоги чинного законодавства щодо недійсності правочину та долучив до матеріалів справи довідку від лікаря-психіатра щодо психічного стану ОСОБА_4 без витребування аналогічної довідки щодо ОСОБА_2, чим знехтував конституційним принципом щодо рівності громадян та принципом юридичної рівності сторін, вважала вказаний договір таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним.

В подальшому представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подані письмові пояснення, в яких він просив визнати договір довічного утримання недійсним з тих підстав, що він був укладений під впливом тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних для нього умовах, які поставили його у ще більш скрутне становище.

Зазначив, що ОСОБА_4 проживав самотньо у власній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Час від часу його навідувала сестра ОСОБА_1, яка проживала у м. Богодухів Харківськоїобласті та здійснювала догляд за ним.

Передбачена умовами договору обов'язкова виплата грошових коштів у розмірі 200 грн. є нижчою за прожитковий мінімум, встановлений на одну непрацездатну особу, що є невигідною умовою.

Розмір одноразової виплати - 10 000 грн., яка була передана ОСОБА_4 для витрат на життєві необхідності, складає 2,6% від реальної вартості квартири, що є явно невигідною умовою договору і суттєво обмежила права ОСОБА_4

Відповідач не здійснювала оплати послуг, передбачених договором довічного утримання, за які ОСОБА_4 розраховувався наданою одноразовою грошовою виплатою.

Про явну матеріальну неспроможність ОСОБА_4 здійснювати оплату рахунків за житлово-комунальні послуги, які йому нараховувались протягом 7 місяців за період до грудня 2011 року, свідчить наявна заборгованість у розмірі 765,05 грн.

Посилаючись на те, що договір було укладено на кабальних, вкрай невигідних умовах, оскільки ОСОБА_4 не вистачало коштів навіть на прожитковий мінімум, останній не передбачав здійснення догляду за ОСОБА_4, а ОСОБА_2 жодного разу не сплатила щомісячну обов'язкову суму у 200 грн., на підставі ч.1 ст.233 ЦК України просив позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що в силу свого віку, хвороб, тимчасової відсутності сторонньої підтримки, скрутного матеріального становища, ОСОБА_4 потребував постійного стороннього догляду.

Посилання в рішенні суду першої інстанції на ту обставину, що ОСОБА_4 три роки отримував кошти від ОСОБА_2 і що остання сплачувала за нього комунальні послуги не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідач не здійснювала жодного разу оплати послуг, передбачених договором довічного утримання та не виконувала умови договору по матеріальному забезпеченню та створенню умов для нормальної життєдіяльності ОСОБА_4

Крім цього, поховання ОСОБА_4 було здійснено ОСОБА_1 своїми силами і за власні кошти.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено ОСОБА_4 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Також суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в тій частині, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 21 червня 2001 року.

01 грудня 2011 року ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) уклали договір довічного утримання який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передає у власність, а набувач отримує у власність Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_2 зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до п. 7 даного договору ОСОБА_2 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_4, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 200 грн. на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.

Крім вищезазначеної суми, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за Ѕ частину квартири у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.

Згідно з п. 9 вказаного договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 10 тис. грн., які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.

У п. 10 договору відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Згідно із ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позовна заява та доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Разом з тим, позивач зазначав, що у зв'язку з алкогольною залежністю постійно потребував грошових коштів, що і стало підставою для укладення договору довічного утримання.

При підписанні оспорюваного договору ОСОБА_4 було отримано одноразову грошову допомогу у розмірі 10 тис. грн. Останній також мав право на щомісячне утримання, яке сторони визначили у розмірі 200 грн, а також щомісячну оплату комунальних послуг.

З часу укладення оспорюваного договору та під час розгляду справи ОСОБА_4 не порушував питання про невиконання набувачем майна його умов в частині сплати щомісячного утримання та комунальних платежів.

Доказів того, що останній з урахуванням віку та стану здоров'я неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час підписання оспорюваного договору, суду надано не було.

Подальші дії відповідача, пов'язані з виконанням умов договору, не є підставами для визнання договору недійсним.

Не є такою обставиною і здійснення поховання ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_1 своїми силами і за власні кошти.

Суд першої інстанції дав належну правову оцінку доводам ОСОБА_4 щодо вчинення правочину під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Залежність ОСОБА_4 від алкогольних напоїв, про що він зазначав в свої позовній заяві, не може бути розцінена судом, як тяжка обставина, під впливом якої він був вимушений вчинити правочин.

З огляду на те, що ОСОБА_4 отримував пенсію за віком, розмір якої забезпечував йому прожитковий мінімум, встановлений на одну непрацездатну особу, передбачена умовами договору обов'язкова виплата у розмірі 200 грн. також не є обставиною, що свідчить про невигідність умов договору.

Доказів того, що укладення договору довічного утримання було пов'язано з тяжкою хворобою ОСОБА_4, членів його сім'ї чи родичів, смертю годувальника, загрозою втратити майно чи іншими обставинами, для усунення або зменшення яких необхідно було укласти такий правочин, суду надано не було.

Той факт, що при розмірі щомісячної квартплати в сумі 106,62 грн. заборгованість відчужувача за житлово-комунальні послуги станом на грудень 2011 року становила 767,05 грн., не свідчить про наявність тяжкої обставини, що перешкоджала останньому своєчасно сплачувати квартирну плату, з огляду на розмір отримуваної останнім пенсії та можливість оформлення державної субсидії.

Та обставина, що розмір одноразової допомоги не відповідав розміру вартості Ѕ частини квартири, що відчужувалась за договором довічного утримання, не є обставиною, що свідчить про явну невигідність умов даного договору для позивача на час його укладення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, обставини вчинення правочинів з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства або порушення публічного порядку може бути встановлена в порядку кримінального судочинства, оскільки вказані дії становлять склад злочинів, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності умислу у сторін правочинів або однієї із сторін в намірі порушити публічний порядок.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/9784/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.