УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу,

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, у якому просили стягнути з ОСОБА_6 на їх користь суму боргу за договором позики у розмірі по 150 000 дол. США кожному та витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 29 квітня 2014 року вони надали ОСОБА_6 на умовах позики грошові кошти у розмірі по 150 000 дол. США кожний, які відповідачка зобов'язалася повернути у строк до 07 травня 2014 року, що підтверджується письмовими розписками.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 у визначений сторонами строк взятих на себе зобов'язань, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позовні вимоги просили задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Киває від 20 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 150 000 дол. США, що еквівалентно 3 309 900 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 150 000 дол. США, що еквівалентно 3 309 900 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 150 000 дол. США, що становить 3 309 900 грн кожній та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 3 309 900 грн кожній.

У іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з неї заборгованості та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Згідно з ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, розглянувши справу в межах позовних вимог, врахувавши правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, виходив із недоведеності відповідачкою повернення позивачам грошових коштів за договорами позики в іноземній валюті, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості у грошовому еквіваленті гривні за офіційним курсом Національного банку України, який діяв на час ухвалення рішення суду, що узгоджується з положеннями ст. 533 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року в частині, яка не скасована апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

Т.О.Писана