АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5361/15-ц Номер провадження 22-ц/786/2027/16Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Карнаух П. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Карнауха П.М.

суддів: Дряниця Ю.В., Кривчун Т.О.,

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 6 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Приватного підприємства Полтавське БТІ "Інвентаризатор" про визнання недійсним рішення про оформлення права власності на житло та визнання права власності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано частково недійсним рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів № 600 від 17 грудня 1991 року.

Скасовано частково свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, яке видане 10 січня 1992 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської ради на ім'я ОСОБА_2.

Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 21/50 частину квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 29/50 частину квартири АДРЕСА_1.

Усунено перешкоди ОСОБА_3 у праві користування квартирою квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2016 року вирішено питання стягнення судових витрат.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 червня 2016 року виправлено описку у резолютивній частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради, Приватного підприємства Полтавське БТІ "Інвентаризатор" про визнання недійсним рішення про оформлення права власності на житло та визнання права власності, виклавши другий та третій абзаці в наступній редакції:

«Визнати частково недійсним рішення виконкому Київської районної Ради народних депутатів № 600 від 17 грудня 1991 року в частині оформлення документів та видачі свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Скасувати частково свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1, яке видане 10 січня 1992 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської ради на ім'я ОСОБА_2 в частині власника ОСОБА_2»

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення норм матеріального права прохає скасувати вказане рішення та ухвалити нове про задоволення його позову в повному обсязі, визнавши ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1. В задоволенні вимог ОСОБА_3 до нього та інших осіб відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1968 року, який розірвано 05 липня 1988 року.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 лютого 1989 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату право на житлове приміщення, зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, розподілу паю в ЖБК «Лтава» та встановлення порядку користування житловим приміщенням, - вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1; відмовлено ОСОБА_2 в позові про втрату права ОСОБА_3 на житлове приміщення в даній квартирі. Визнано за ОСОБА_3 право на частину паю в ЖБК «Лтава» в сумі 2037 крб. 25 коп. В позові про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовлено.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що станом на час припинення шлюбних відносин між сторонами сума сплачених ними спільно в період шлюбу паєнакопичень склала 4074 грн. 50 коп.

Після розподілу між сторонами паєнакопичень, відповідач ОСОБА_2 продовжив самостійно вносити внески в рахунок виплати паю за спірну квартиру, що також підтвердили свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 600 від 17 грудня 1991 року вирішено оформити право особистої власності на квартири в кооперативах на членів кооперативу, які повністю виплатити пайовий внесок, згідно списку, що додається до цього рішення. У зазначеному списку під № 41 зазначений ОСОБА_2, ЖБК «Лтава», АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на жилий будинок, виданого 10 січня 1992 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Полтавської міської ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві особистої власності.

Згідно ст. 15 Закону УРСР від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» (набрав чинності з 15 квітня 1991 року, втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-У). яким передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів.

Районним судом вірно взято до уваги ту обставину, що рішенням Київського райсуду м. Полтави від 24 лютого 1989 року визнано за ОСОБА_3 право на частину паю в розмірі в сумі 2037 крб. 25 коп., та встановлено, що в період проживання однією сім'єю сторонами зі спільного бюджету сплачено пайових внесків у сумі 4074 грн. 50 коп., інша частина пайових внесків сплачена відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин - розірвання шлюбу, отже, зазначена сума паєнакопичень є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а тому поділу підлягає майно подружжя, наявне на час припинення спільного ведення господарства.

При повному внесенні пайових внесків за квартиру, надану члену житлово-будівельного кооперативу, в особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири залежно від належної частки у паєнагромадженні на час припинення спільного ведення господарства.

При цьому, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку запереченням відповідача ОСОБА_2 зокрема щодо сплати на користь ОСОБА_3 паєнакопичень у сумі 2037,25 грн. після ухвалення рішення 1989 року, оскільки належних доказів на підтвердження цих доводів ним не надано. Окрім того, взято до уваги те, що з позовом до ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на спірну квартиру в цілому після сплати коштів у розмірі 2037 крб. 25 коп. він не звертався.

Пунктом 43 Примірного Статуту ЖБК затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 року № 186 ( далі Статуту), що діяв на час виникнення спірних правовідносин визначено, що поділ квартири між членом житлово-будівельного кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя можливо виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім подружжям, а при відсутності згоди - за рішенням суду. Угода між колишнім подружжям про поділ паю є обов'язковою для кооперативу і виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів при вирішенні питання про членство іншого з подружжя в кооперативі. При наявності рішення суду про поділ паю особа визнається членом кооперативу з моменту набрання рішенням суду законної чинності. Якщо поділити квартиру неможливо, один з колишнього подружжя, за яким визнано право на частину паєнагромадження, вправі вимагати від другого, який є членом житлово-будівельного кооперативу, виплати йому суми, що відповідає його частині паєнагромадження. Після одержання зазначеної компенсації він зобов'язаний звільнити займане приміщення, а в разі відмови - підлягає виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 50 Статуту визначені випадки виключення члена житлово-будівельного кооперативу з кооперативу.

Пунктом 57 Статуту передбачено випадки визнання члена сім'ї ЖБК, якому належить право на частину паєнагромадження таким, що втратив право користування на жиле приміщення.

З урахуванням наданих сторонами та свідками пояснень в суді першої інстанції, досліджених матеріалів справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач ОСОБА_3 з часу набрання рішенням суду від 24 лютого 1989 року законної сили, яким поділено пай між сторонами та на час розгляду справи є членом ЖБК «Лтава» та в установленому порядку не виключена зі складу членів кооперативу. Доказів про те, що нею отримана сума паю у розмірі 2037,25 грн. від відповідача ОСОБА_2, суду не надано.

Оскільки позивач є членом ЖБК «Лтава», їй належить частина паю, на неї не розповсюджується положення закону щодо визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням за спірною адресою.

Згідно роз'яснень Постанови пленуму ВСУ від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» щодо розгляду спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що після завершення сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

Посилання ОСОБА_3 про сплату нею особисто, після розірвання шлюбу та визнання за нею права власності на частину паєнакопичень за рішенням суду, коштів в сумі 381,50 руб. обґрунтовано не взяті до уваги суду, оскільки жодного доказу, зокрема платіжних документів на вказану суму у підтвердження вказаної обставини вона не надала.

Відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 24 від 22 квітня 2016 року частка ОСОБА_3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, у паєнагромадженні в сумі 2037 руб. 25 коп. від загальної суми паєнагромадження 4837 руб. 50 коп. складає 21/50 частини, відповідача ОСОБА_2, відповідно, 29/50 частин.

З урахуванням встановлених по справі обставин, аналізу правових норм, що регулюють дані правовідносини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну квартиру на 21/50 частину, та на 29/50 частин квартири за відповідачем ОСОБА_2

З огляду на те, що сторони на підставі Закону України «Про власність», який був чинним на час видачі свідоцтва про право власності на квартиру, мали рівні права на отримання спірної квартири у власність відповідно до розміру сплачених ними паєнакопичень за квартиру, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про часткове скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру, рішення виконавчого комітету про передачу квартири у власність та рішення про реєстрацію права власності на квартиру саме в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 21/50 частину спірної квартири.

Крім цього, районний суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням шляхом вселення, при цьому, надав вірну правову оцінку заяві про застосування строку позовної давності, яка не підлягає задоволенню, оскільки позов є негаторний та до нього не застосовуються правила позовної давності. Взяв до уваги покази свідка ОСОБА_7 щодо перешкод, які чинив ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою ОСОБА_3; ту обставину, що ОСОБА_3 є членом ЖБК «Лтава», в установленому порядку не виключена з його складу, та дійшов вірного висновку, що її право на визначення частки у праві власності на спірну квартиру не обмежене в часі.

При вирішенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, пояснень ОСОБА_4, яка пояснила, що ніколи не проживала за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, її речі відсутні за даною адресою, участі в утриманні квартири вона не приймала, за захистом свого порушеного права на користування квартирою з часу реєстрації в квартирі не зверталась та не є власником квартири.

Докази про те, що ОСОБА_2 чинив ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою, нею не надано, вона не є власником спірної квартири, тому на підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 в частині визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірною квартирою.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на увагу колегії суддів не заслуговують, зводяться до незгоди з рішенням та не спростовують вірних висновків суду. При цьому, норми матеріального права, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, тлумачаться ним на власний розсуд, а викладені в апеляційній скарзі висновки є помилковими.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 6 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий /підпис/ П.М.Карнаух

Судді /підпис/ Т.О.Кривчун

/підпис/ Ю.В.Дряниця

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області П.М.Карнаух