Справа № 640/6771/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року

Київський районний суд міста Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.

за участю секретаря - Бломберус С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини, -

В С Т А Н О В И В:

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 у квітні 2015 року звернулося до суду з позовом, у якому просить:

визнати незаконним утримання відповідачкою на території України неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

повернути неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання у Федеративній Республіці Німеччина за адресою: вул. Айхенвег, 1, Зуков, 19079, Федеративна Республіка Німеччина;

якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати Відповідачку - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 Г, кв. 297, м. Харків, ОСОБА_4, передати неповнолітню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, Зуков, 19079, Федеративна Республіка Німеччина, для забезпечення повернення дитини;

покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки Німеччина, на Позивача;

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03 грудня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у ОСОБА_6. 11 вересня 2010 року в німецькому місті Шверін у подружжя народилася дочка ОСОБА_7. Починаючи з листопада 2012 року, батьки почали проживати окремо. Після того, як мати дитини у серпні 2013 року вперше протиправно позбавила позивача дитини і всупереч його волі вивезла в ОСОБА_4, батько звернувся до суду з позовом про розлучення та визначення обсягу батьківських прав. Рішення суду в сімейних справах м. Шверін від 27 січня 2014 року по справі № 20 Р 341/13 позивачеві надано право одноосібно приймати рішення щодо визначення місця проживання дитини та визначено місце проживання дитини разом з батьком до вирішення справи по суті. Рішенням суду м. Шверін від 12 травня 2014 року по справі № 20 Р 99/14 матір зобов'язано віддати дитину батькові й заборонено вивозити дитину за межі Федеративної республіки Німеччина. Однак 10 травня 2014 року відповідачка без згоди позивача та всупереч його волі вдруге викрала дитину, привезла її в ОСОБА_4 та відмовляється повернути її назад до місця свого постійного проживання у ФРН. На даний час відповідачка з донькою проживають в ОСОБА_4. Позивач з відповідачкою до цього часу не досягли компромісу щодо повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. Відповідачка самостійно змінила місце проживання неповнолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в ОСОБА_4 з порушенням його прав, адже згоди на постійне проживання неповнолітньої дитини в України він не давав. З 11 травня 2014 року відповідачка вчиняє незаконне утримування неповнолітньої доньки ОСОБА_4 на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між ОСОБА_4 та Німеччиною - з 1 січня 2008 року.

В судовому засіданні представник юстиції позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 підтримав позов в повному обсязі, в судове засідання при проведенні дебатів не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні. Зазначила, що при вирішенні справи необхідно враховувати саме інтереси дитини. В матеріалах справи наявні виключні підстави, за яких Конвенція дозволяє відмови у повернення дитини, зокрема, ФРН не була країною постійного проживання дитини, на що звернув увагу ВССУ, дитина прижилася у новому середовищі; існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу фізичної або психічної шкоди. Також не надано позивачем доказів щодо актуального стану, куди саме повертається дитини, оскільки з часу звернення з позовом минуло більше двох років.

Відповідачка в ході судового розгляду пояснила, що Німеччина ніколи не була країною постійного місця проживання її та дитини, вона весь час знайомства з відповідачем працювала в ОСОБА_4, захищала дисертацію також в ОСОБА_4. Однозначної домовленості з позивачем про те, що дитина потім буде проживати в ФРН, не було. Місцем постійної реєстрації її та ОСОБА_4 є м. Харків, у її квартирі, яка належить їй на праві власності. В ФРН вона з донькою проживала лише тимчасово, житла ні у неї, ні у позивача немає. тимчасово проживаючи в ФРН, вона поверталася до України, вона завжди їздила з ОСОБА_4, годувала її. На території ФРН вона не працювала, грошових коштів для проживання було недостатньо. З листопада 2012 року вона з позивачем не проживала, ОСОБА_4 залишилася проживати з нею, позивач поїхав в інше місто, з того часу позивач не переймався, що дитина проживала з нею, часто їздила до України за мовчазною згодою позивача. Коли в серпні 2013 року вона з донькою поїхала до України, то її з донькою у звязку з відїздом зняли з реєстрації в м. Шверіні, після чого були припинені виплати соціальної допомоги. Батько в серпні, вересні, жовтні 2013 року батько отримував допомогу на дитину. Однак, після того, як органами ФРН було виявлено, що дитина вже не проживає в Німеччині, то виплати батькові припинилися. Лише в жовтні 2013 року він звернувся до юстиції з приводу нібито протиправного вивезення дитини з Німеччини. В грудні 2013 року вона з позивачем вирішилися примиритися. Вони домовилися, що ОСОБА_4 півтори місяця (до лютого 2014 року) буде проживати у позивача, вона кожні дві неділі приїжджа з України до дитини. Однак, позивач без її відома, в цей час прописав ОСОБА_4 у себе в м. Зуков, та почав отримувати соціальну допомогу на дитину, оренди квартири тощо. Коли вона поїхала в України, позивач подав до суду позов про визначення місця проживання дитини. 27.01.2014 року винесено рішення судом м. Шверін, яке було скасовано апеляційним судом. У лютому 2014 року згідно з домовленістю вона забрала ОСОБА_4. Позивачу 50 років, родичів в Німеччині у нього немає. В ОСОБА_4 має постійне місце проживання, ходить в дитячій садок, кружок, мову німецьку ОСОБА_4 не знає, в ОСОБА_4 хрестили тощо, тобто вона вже адаптувалася в ОСОБА_4, а її повернення до ФРН завдасть їй невиправної шкоди.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі 3 грудня 2009 року по 2 вересня 2014 року, який на підставі Рішення м. Шверіна ФРН від 2 вересня 2014 року розірвано (т. 1 а.с. 46-50).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, яка народилася 11 вересня 2010 року у німецькому місті Шверін. Батько дитини є громадянином ОСОБА_9 Федерації, мати дитини громадянкою України (т. 1 а.с. 30,37,126,136).

Як вбачається з довідки ЗАГС м. Шверін про реєстрацію народження дитини від 13.09.2010 року, батько дитини ОСОБА_1 тривалий час (протягом восьми років) проживає в ФРН, мати дитини ОСОБА_2 ні, батько має право на безстрокове перебування, а мати дитини ні (т. 1 а.с 125).

З листопада 2012 року позивач та відповідачка проживають окремо (т. 1 а.с. 47)

Постановою суду м. Шверін ФРН від 27 січня 2014 року питання про право визначення місця проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення передано батькові ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 67-68).

У звязку з непогодженням з вказаною постановою від 27.01.2014 року, відповідачка ОСОБА_2 оскаржила її, справу після апеляційного перегляду було знову повернуто до суду м. Шверін, та Рішенням суду першої інстанції м. Шверін ФРН від 13.06.2014 року залишено без змін Постанову суду м. Шверін ФРН від 27 січня 2014 року (т. 1 а.с. 74-78).

Таким чином, Постанова суду м. Шверін ФРН від 27.01.2014 року, якою передано ОСОБА_1 право визначати місце проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення, набула чинності лише 13.06.2014 року.

Рішенням суду першої інстанції м. Шверін ФРН від 12.05.2014 року у порядку прийняття тимчасового рішення було зобовязано відповідачку ОСОБА_2 віддати позивачеві ОСОБА_1 спільну дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6; заборонено вивозити дитину за межі ФРН (т. 1 а.с. 83-86)

Рішенням м. Шверіна ФРН від 2 вересня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано та передано батькові право опіки над спільною дитиною сторін ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 46-50). Вищевказане рішення суду в частині розлучення набуло чинності 16 червня 2015 року(т. 3 а.с.56).

Як вбачається з довідки про реєстрацію, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована: з 11.09.2010 року по 01.04.2012 року по вул. Андрій-Сахаров-Штр.,12 у м. Шверін; з 01.04.2012 року по 24.08.2013 року по вул. Роберт-Хавеман-Штр.,20 у м. Шверін; з 24.08.2013 року по 10.12.2013 року перебувала в ОСОБА_4; з 10.12.2013 року по вул. Айхенвег,1, Зуков (т. 1 а.с. 139).

ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_7, Зуков з 01.03.2013 року (т. 2 а.с. 15)

ОСОБА_2 була зареєстрована з 06.03.2010 року по вул. Андрій-Сахаров-Штр.,12 у м. Шверін; з 01.04.2012 року по вул. Роберт-Хавеман-Штр.,20 у м. Шверін; з 14.02.2014 року по вул. Дорфштр.,14 у м. Шверін; з 01.04.2014 року по вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50, у м. Шверін (т. 1 а.с. 167,168, 169,170)

Отже, враховуючи, що позивач та відповідачка проживали окремо з листопада 2012 року, то вбачається, що донька ОСОБА_4 з листопада 2012 року проживала з матірю ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджують сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житло для проживання в ФРН орендували, власного житла в ФРН вони не мають. Зокрема, з договору про оренду житлового приміщення від 24.03.2014 року (за адресою: м. Шверін, вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50), вбачається, що ОСОБА_2 орендувала квартиру за 478 ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 173).

ОСОБА_2 не мала постійного права на проживання в ФРН, мала посвідку про дозвіл на проживання строком до 14.03.2016 року, вона та донька ОСОБА_4, як громадяни України, були відсутні на обліку у Посольстві України у ФРН.

Як вбачається з обмінної карти пологового відділення районної поліклініки м. Харкова, медичної картки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 з дитячої районної поліклініки № 14, спостереження вагітності ОСОБА_2 відбувалось також в м. Харкові, в Харківській дитячій лікарні спостерігався розвиток дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, яка перебуває на обліку з 2011 року (т. 2 а.с. 31-36, т. 3 а.с. 173,174).

За результатами звернення ОСОБА_2 в листопаді 2013 року до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про оформлення набуття ОСОБА_3 громадянства України за народження, ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про набуття громадянства України (т. 2 а.с. 159-166)

Як вбачається з довідки з місця проживання від 16.12.2014 року, квартира №297 по просп.. Перемоги, 74Г у м. Харкові належить на праві власності ОСОБА_2, у вказаній квартирі вона, донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 та донька Маргарита ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстровані з 05.01.2011 року (т. 2 а.с. 25).

Згідно з довідкою від 06.05.2015 року, ОСОБА_2 з 2004 року по теперішній час працює в Харківській державній академії фізичної культури на посаді старшого викладача кафедри олімпійського та професійного спорту (т. 2 а.с. 28)

Відповідно до довідки від 05.05.2015 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 з 01.09.2013 року по теперішній час відвідує дошкільний навчальний заклад №446 Дзержинського району м. Харкова (т. 2 а.с 29)

Як вбачається з характеристик від 05.05.2015 року та 20.05.2015 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 з 01.09.2013 року відвідує дитячий дошкільний заклад. Спілкування та методичні заняття проводяться російською та українською мовами. Дитини переважно спілкується з дітьми російською мовою. У віці 3-х років вона чітко та впевнено вимовляла речення, без фонетичних помилок та дефектів мовлення. ОСОБА_10 свого віку у ОСОБА_10 високий рівень словникового запасу слів, при спілкуванні з дитиною простежується розсудливість та логічна побудова речень відповідно її віку. У спілкуванні із вихователями та дітьми переважно демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість. Сумлінно виконує доручення, дисциплінована, не конфліктна, у порівнянні із іншими дітьми відрізняється врівноваженим настроєм. ОСОБА_7 із задоволенням відвідує хореографічний гурток, заняття з фізичної культури, плавання. Дитина має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу (т. 2 а.с. 30,40-41).

Згідно з довідкою КПСМНЗ «Харківська хореографічна школа» від 15.01.2016 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 є ученицею групи №2 хореографічної школи (т. 3 а.с. 184).

Як вбачається з психологічного висновку, проведеного 22.12.2015 року Центром дитячої та підрядкової нейропсихології, дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 знаходиться у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, переживань тривоги, страху або пригніченості не виявлено. ОСОБА_7 знаходиться у емоційному контакті з матірю ОСОБА_2 Відчуває до неї емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні (т. 3 а.с.176-179).

Відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом ОСОБА_11, встановлено, що соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_3 створюють її матір та сестра Ріта. ОСОБА_2 прийняла на себе і виконує багато численні сімейні ролі із врахуванням екології родини та віку її дітей, вона виявляє високий ступінь батьківської замученості до життя ОСОБА_3, контакту з нею і відповідальності як матері. Сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері, особливості її вихованої поведінки, здорові умови для психічного та фізичного розвитку, що створені нею для ОСОБА_3, у своїй сукупності забезпечують умови для переживання стану субєктивного благополуччя. ОСОБА_10 обєктом надійної прихильності є її матір (ОСОБА_2В.), яка є головним джерелом емоційного тепла та своєчасної підтримки, носієм влади, взірцем для наслідування. У поведінці ОСОБА_10 немає ознак того, що в неї є складнощі з адаптацією до умов життя та соціокультурного середовища України. Відповідний до віку рівень психічного розвитку забезпечили ОСОБА_10 можливість успішної адаптації, встановленню дружніх стосунків з ровесниками в дитячому дошкільному навчальному закладі та місцем проживання, що у своїй сукупності підтверджує, що дитини сприймає місце проживання (ОСОБА_4) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сімї. Існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для ОСОБА_4 загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. Враховуючи вік дитини, еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку ОСОБА_4, яку створила ОСОБА_2 за участі підтримуючого оточення, не існує. За умови повернення ОСОБА_4 до країни її походження не буде в повному обсязі задоволена її потреба в безпеці, оскільки припинення спілкування з матірю, як обєктом первинної привязаності, стане глибинною психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку ОСОБА_3, зокрема, на її здатності встановлювати близькі довірчі стосунки у дорослому житті (т.4 а.с. 19-34).

Допитаний дипломований спеціаліст-психолог ОСОБА_11 зі стажем роботи за спеціальністю 32 роки, у якості свідка пояснила, що вона проводила психологічне обстеження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6. Якщо дитина не почувається захищеною та в безпеці, то психічний розвиток дитина не відбувається у відповідності до вікової норми. У своєму висновку вона надає розгорнуту характеристику інтелектуального та емоційно-вольового розвитку дитини. Створені оптимальні умови для розвитку 6-тирічної ОСОБА_3. Дитина почуває себе комфортно. ОСОБА_7 не має ворожого ставлення до батька. Мати є обєктом первинною прихильною надійністю. ОСОБА_7 по суті є російськомовною дитиною. Переміщення дитини в іншу країну, відібрання дитини від матері, з якою тривалий час взаємодіє та проживає ОСОБА_3, дуже негативно відібється на дитині. Це буде травматично для емоційного стану дитини, необхідність докладання дитині багатьох зусиль для адаптації в новому середовищі в іншій країні, при цьому у 6-тирічному віці, коли ОСОБА_3 піде до школи, цей час є дуже важливим для психічного та розумового стану та розвитку ОСОБА_3. Повернення дитини до Німеччини є руйнівною силою. Даючи висновок, вона не перебувала ні на стороні батька, ні на стороні матері, їй важливий лише стан ОСОБА_3. Працювала вона з ОСОБА_3 протягом місяця, застосовувались багато методик (малюнки дитини, її розповідь, казки, листівки, ігри тощо), в результаті чого нею був зроблено такий висновок. Дослідження вона проводила станом на квітень 2016 року.

Згідно із ч. 1 статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між ОСОБА_4 та Німеччиною - з 1 січня 2008 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13);

заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13);

існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13);

дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);

повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);

з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);

чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести.

При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини.

Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною.

Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні.

Відтак, фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування дитячого садка, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо, які також установлюються судами при визначенні місця проживання дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що з 24 червня 2013 року по 27 липня 2013 року, з 23 серпня 2013 року по 10 грудня 2013 року, з 11 травня 2014 року по теперішній час дитина перебуває на території України, що підтверджується довідками Прикордонної служби України (т.1 а.с. 100).

З листопада 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, з листопада 2012 року до середини грудня 2013 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 проживала з матірю в м. Шверін та в м. Харкові, а батько ОСОБА_1 з 01.03.2013 року проживав у іншому м. Зуков.

Станом на день виїзду відповідачкою з дитиною з Німеччини до України (10.05.2014 року), будь-яких судових рішень, які набули законної сили в ФРН та які б встановлювали опікунство батька над ОСОБА_4, - не було, оскільки Постанова суду м. Шверін ФРН від 27.01.2014 року, якою передано ОСОБА_1 право визначати місце проживання дитини в рамках тимчасового розпорядження до подальшого вирішення, набула чинності лише 13.06.2014 року, тобто через місяць після виїзду в ОСОБА_4, а Рішення суду м. Шверін від 12.05.2014 року, яке прийнято у порядку тимчасового рішення та зобовязано ОСОБА_2 віддати ОСОБА_1 спільну дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6, заборонено вивозити дитину за межі ФРН, було ухвалено також після того, як ОСОБА_2 з дитиною покинула Німеччину.

Посилання представника позивача як на підставу для повернення дитини на те, що Рішенням м. Шверіна ФРН від 02.09.2014 року ОСОБА_1 передано право опіки над спільною дитиною сторін ОСОБА_3, суд до уваги в даному випадку не приймає, оскільки право опіки позивача знаходиться в площині виконання вказаного іноземного рішення, прийнятого після приїзду дитини до України, однак це не є предметом розгляду даної справи, оскільки у даній справі розглядається питання застосування до спірних правовідносин Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року та встановлення певного кола фактів, передбачених цією конвенцією для вирішення питання про повернення або неповернення дитини.

Отже, на час виїзду ОСОБА_2 з дитиною з Німеччини позивач не мав прав одноосібного визначення місця проживання дитини, тому відсутні підстави стверджувати, що мало місце порушення прав позивача як піклувальника відносно дитини. Також не надано доказів того, що утримання дитини було незаконним.

З листопада 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають окремо, з листопада 2012 року до середини грудня 2013 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 проживала з матірю в м. Шверін та в м. Харкові, а батько ОСОБА_1 з 01.03.2013 року проживав у іншому м. Зуков. При цьому, з 14.02.2014 року відповідачка проживала по вул. Дорфштр.,14 у м. Шверін; з 01.04.2014 року по вул. Фрідріх-Енгельс-Штр., 50, у м. Шверін, орендуючи квартири.

Європейський суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року № С-523/07 при застосуванні Регламенту Ради ЄС 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. ЄС вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення).

При цьому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житло для проживання в ФРН орендували, власного житла в ФРН вони не мають. ОСОБА_2 не мала постійного права на проживання в ФРН, мала посвідку про дозвіл на проживання строком до 14.03.2016 року, вона та дочка ОСОБА_7, як громадяни України, не перебували на обліку у Посольстві України у ФРН.

Натомість про перебування дитини та матері в ОСОБА_4 свідчать довідка з місця проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, яка належить матері на праві власності; довідка про склад сім'ї та реєстрацію дитини з 5 січня 2011 року у вказаній квартирі; довідка з дитячого садку № 446 від 1 вересня 2013 року, характеристика на дитину, обмінна картка пологового відділення із районної поліклініки м. Харкова, медична картка ОСОБА_3 з дитячої районної поліклініки №14, довідка про реєстрацію ОСОБА_3 громадянином України, довідка Консультативної поліклініки від 7 серпня 2015 року. При цьому, мати дитини в не була працевлаштована В ФРН, а з 2004 року по теперішній час працювала в Харківській державній академії фізичної культури, дитина в липні 2013 року була хрещена в Релігійній громаді свято-покровської Харківської єпархії української православної церкви.

У звязку з цим, переконливих доказів того, що ФРН є постійним місцем проживання дитини, не надано.

Як зазначили представники ОСОБА_1, останній був проти вивезення та зміну місця проживання дитини в ОСОБА_4, зокрема, вперше це відбулось в серпні 2013 року, а вдруге 10.05.2014 року.

При цьому, переконливих доказів того, що позивач був проти виїзду доньки в України в серпні 2013 року, не надано, оскільки до цього часу дитина з матірю часто перебувала в ОСОБА_4, а поїхавши до України 24.08.2013 року, позивач звернувся до Федерального управління юстиції лише через місяць (24.09.2013 року)(т. 1 а.с. 22), тобто вбачається, що в серпі 2013 року мала місце мовчазна згода батька. Вбачається, що позивач не давав згоди на виїзд дитини в ОСОБА_4 лише в травні 2014 року.

Якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13), з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12), то суд має право відмовити в поверненні дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту переміщення дитини з ФРН до України (з 11.05.2014 року) пройшло більше року (два роки та два місяця).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 прижилась у своєму новому середовищі, про що свідчить, те, що:

дитина з 01.09.2013 року відвідує дошкільний навчальний заклад №446 Дзержинського району м. Харкова, у якому дитина переважно демонструє позитивні емоції, відвертість, щирість та доброзичливість, сумлінно виконує доручення, дисциплінована, не конфліктна, ОСОБА_4 із задоволенням відвідує хореографічний гурток, заняття з фізичної культури, плавання, дитина має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу. ОСОБА_7 переважно спілкується російською мовою;

ОСОБА_7 є ученицею групи №2 хореографічної школи (довідкою КПСМНЗ «Харківська хореографічна школа» від 15.01.2016 року);

перебуває на обліку в Харківській дитячій лікарні,

дитина знаходиться у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, переживань тривоги, страху або пригніченості не виявлено. ОСОБА_7 знаходиться у емоційному контакті з матірю ОСОБА_2 Відчуває до неї емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні (психологічний висновок від 22.12.2015 року);

соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_4 створюють її матір та сестра Ріта. Сімейна ситуація, індивідуально-психологічні особливості матері, особливості її вихованої поведінки, здорові умови для психічного та фізичного розвитку, що створені нею для ОСОБА_4, у своїй сукупності забезпечують умови для переживання стану субєктивного благополуччя. Дитина сприймає місце проживання (ОСОБА_4) постійним та комфортним місцем проживання для себе і своєї сімї (відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом ОСОБА_11, яка підтвердила свій висновок наданими в судовому засіданні показаннями);

ОСОБА_7 в липні 2013 року була хрещена в Релігійній громаді свято-покровської Харківської єпархії української православної церкви, має в Харкові хрещених батьків;

ОСОБА_7 має рідну сестру Маргариту ІНФОРМАЦІЯ_8, які проживають разом та є однією сімє.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 прижилась у своєму новому середовищі в ОСОБА_4, перебуває у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, відчуває до матері емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість, відносини з нею важливі для дитини та переживає як психологічно благополучні; дитина має тісні звязки з сестрою, має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу.

Суд також враховує, що відповідно до висновку за результатами психологічного обстеження, проведеного 10.04.2016 року спеціалістом-психологом ОСОБА_11, яка підтвердила свій висновок наданими в судовому засіданні показаннями, існує серйозний ризик того, що повернення до країни походження створить для ОСОБА_4 загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди. Враховуючи вік дитини, еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку ОСОБА_4, яку створила ОСОБА_2 за участі підтримуючого оточення, не існує. За умови повернення ОСОБА_4 до країни її походження (ФРН) не буде в повному обсязі задоволена її потреба в безпеці, оскільки припинення спілкування з матірю, як обєктом первинної привязаності, стане глибинною психологічною травмою, яка позначиться на особистісному розвитку ОСОБА_3, зокрема, на її здатності встановлювати близькі довірчі стосунки у дорослому житті. Повернення дитини буде травматично для емоційного стану дитини, необхідність докладання дитині багатьох зусиль для адаптації в новому середовищі в іншій країні, при цьому у 6-тирічному віці, коли ОСОБА_3 піде до школи, цей час є дуже важливим для її психічного та розумового стану та розвитку. Повернення дитини до Німеччини є руйнівною силою.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідачки, дитина переважно спілкується російською мовою, вивчає за програмою у дитячому дошкільному закладі російську та українську мови, німецькою мовою не володіє, не розмовляє.

Отже, існує серйозний ризик того, що повернення поставить ОСОБА_3 під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції), що також є підставою для відмови у повернені дитини до ФРН.

Посилання представників позивача на можливу зацікавленість психолога-спеціаліста ОСОБА_11 у наданні такого висновку з мотивів замовлення такого висновку відповідачкою та сплати їй кошти відповідачкою, суд до уваги не приймає, оскільки вказані підстави вважати висновок спеціаліста упередженим є обґрунтованими, при цьому, не погоджуючись з висновком спеціаліста, представниками позивача клопотання про призначення судово-психологічної експертизи не заявлялось.

При цьому посилання представників позивачів на те, дитина з вересня 2012 року по серпень 2013 року відвідувала садок, мала страховку тощо, що могло свідчити про її адаптацію у двохрічному віку до умов існування та проживання в ФРН, суд до уваги не приймає, оскільки вказані обставини мали місце до серпня 2013 року, а ОСОБА_3 згідно з матеріалами справи прижилась у своєму новому середовищі в ОСОБА_4.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах Г.І.А. про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-60, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 3, 12, 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччини відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий