Справа №574/856/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Міщенко В. М.
Номер провадження 22-ц/788/45/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 28 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства «Буринський завод продтоварів» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

03 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював у відкритому товаристві ВАТ «Буринський завод продтоварів», звільнений 28 лютого 2010 року за власним бажанням. При звільненні з ним не провели розрахунок, не виплатили заробітну плату за лютий 2010 року та компенсацію за невикористану відпустку, в зв'язку з чим він звернувся з позовом до суду.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 19 березня 2012 року, зміненим рішенням апеляційного суду Сумської області від 25 квітня 2012 року, стягнуто на його користь 706 грн. 80 коп. недоотриманої заробітної плати, 702,40 грн. компенсації за невикористану відпустку, 15 958,80 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені та 750 грн. на відшкодування моральної шкоди - всього 18118 грн.

16 травня 2012 року Буринський районний суд видав виконавчий лист по цивільній справі №2/1802/53/2012 про стягнення з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на його користь зазначених сум.

17 травня 2012 року він подав виконавчий лист до відділу ДВС Буринського районного управління юстиції. Наступного дня державний виконавець Коляда І.І. відкрив виконавче провадження ВП №32638869, встановивши боржнику строк 7 днів для добровільного виконання судового рішення, тобто до 25 травня 2012 року.

На день його звернення до суду - 31 липня 2015 року відповідач умисно протягом більше трьох років не виконує попереднє рішення суду згідно виконавчого листа від 16 травня 2012 року по справі №2-459/11, провадження №2/1802/53/2012, про стягнення з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на його користь грошових коштів, продовжуючи порушувати його право на своєчасне отримання заробітної плати.

Зазначав, що відповідач, продовжуючи не виконувати рішення суду, заподіяв йому моральної шкоди, оскільки, зокрема, він та його сім'я позбавлені тривалий час коштів для проживання, він вимушений був вживати заходів до примусового виконання рішення суду, звертаючись з цього приводу до різних державних, правоохоронних органів.

Просив стягнути з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2012 року по 31 липня 2015 року - 31192 грн. 20 коп.; на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав, - 10 000 грн.; накласти арешт на складські приміщення, які передані відповідачем в оренду суб'єктам підприємницької діяльності суборендарям фізичним особам-підприємцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Буринського районного суду від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, стягнути з відповідача на його користь 31192 грн. 20 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2012 року по 31 липня 2015 року; 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вказує, зокрема, що суд не врахував, що ВАТ «Буринський завод продтоварів» умисно протягом трьох років двох місяців не виконує рішення суду, згідно виконавчого листа по справі №2-459/11 від 16 травня 2012 року, про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів на загальну суму 18118 грн.

Посилається на те, що при розгляді попередньої цивільної справи за його позовом судом було ухвалене заочне рішення, яке за заявою відповідача від 21 листопада 2011 року було скасоване, і представник відповідача 28 грудня 2011 року в суді уклав мирові угоди з іншими позивачами про виплату лише заборгованості по заробітній платі та компенсацій за невикористані відпустки. Він від укладення такої угоди відмовився, наполягаючи на стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Представник позивача визнала його позов в частині стягнення заборгованості по зарплаті та компенсації за невикористану відпустку, проте зазначені суми йому не виплатили.

ВАТ «Буринський завод продтоварів» одержує стабільні доходи від передачі в оренду суб'єктам підприємницької діяльності належних йому складських приміщень, утримує охорону, приховує результати своєї діяльності від органів державної податкової служби, відкриває нові рахунки, за що, згідно повідомлення відділу ДВС, до прокуратури направлені матеріали щодо притягнення винних осіб до відповідальності. Майно відповідача перебуває в заставі у інших юридичних осіб.

Вважає, що рішення суду не виконується в зв'язку з фінансовими махінаціями з боку осіб, які є засновниками і керівниками підприємства - боржника і підприємств, які є його кредиторами, оскільки ними є одні і ті ж особи.

Описане державним виконавцем майно боржника було передане на реалізацію. Кошти, отримані після часткової реалізації арештованого майна, в сумі 207,24 грн. перераховані на його користь платіжним дорученням №612 від 07 травня 2015 року. Інше описане майно боржника, згідно повідомлення ДП «Інформаційний центр», після повторної переоцінки зняте з реалізації в зв'язку з відсутністю покупців.

Посилається на те, що в листі ДВС Буринського районного управління юстиції від 12 березня 2015 року зазначено, що описане майно ВАТ «Буринський завод продтоварів» передане на зберігання боржнику. Відповідач вирізає обладнання заводу на металобрухт, про що неодноразово були публікації в пресі, розміщує оголошення про здачу приміщень в оренду. Зникла і описана державним виконавцем металічна димохідна труба.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень покладено на Державну виконавчу службу, добровільно виконати рішення суду відповідач не має можливості, оскільки завод більше десяти років не працює, не здійснюючи господарської діяльності, а тому у нього відсутні кошти на виплату позивачеві сум, визначених судом. Відповідач, не маючи грошових коштів, має рухоме і нерухоме майно, на яке, відповідно до ст. ст. 52, 57 Закону України «Про виконавче провадження», може бути звернено стягнення для задоволення вимог позивача. Вартість описаного державним виконавцем майна відповідача становить 35900 гр. Чому вказане майно не реалізоване та кошти не виплачені позивачеві, відповідачу невідомо. Сам відповідач реалізувати своє майно та виплатити позивачеві спірні кошти не має права, так як все його майно знаходиться під арештом.

Суд також зазначив, що позивач не надав доказів тому, що заборгованість йому не виплачена з вини відповідача, що він поніс втрати нематеріального характеру, оскільки звільнився за власним бажанням на пенсію, заборгованість стягнена.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач працював з 1 травня 2008 року охоронцем у ВАТ «Буринський завод продтоварів», яке має свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи, місцезнаходженням якої є м. Буринь Сумської області, звільнений за власним бажанням 28 лютого 2010 року. При звільненні з ним не був проведений повний розрахунок (а.с.13).

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 19 березня 2012 року у цивільній справі №2-459/11 було стягнуто з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на користь ОСОБА_3 706,80 грн. недоотриманої заробітної плати, 702,40 грн. компенсації за невикористану відпустку, 2901,60 грн. - за затримку виплати заробітної плати та 100 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 214,60 грн. (а.с.12, 123-129).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 25 квітня 2012 року рішення Буринського районного суду від 19 березня 2012 року змінене в частині спору за затримку розрахунку, про відшкодування моральної шкоди та судового збору і постановлене нове рішення в цій частині.

Позов ОСОБА_3 в частині спору за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на користь ОСОБА_3 15958,80 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 750 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнуто на користь держави 482,85 грн. судового збору.

З вказаного рішення суду вбачається, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні стягнуто по 31 грудня 2011 року (а.с.10-12).

Згідно довідки ВАТ «Буринський завод продтоварів» від 27 січня 2012 року, витягу з відомостей персоніфікованого обліку щодо застрахованої особи Пенсійного фонду України від 13 січня 2012 року, заробітна плата ОСОБА_3 за січень-лютий 2010 року становить 1450,8 грн., тобто середньомісячна заробітна плата становить 725,4 гр. (а.с.14, 15). З такого розміру середньомісячного заробітку та середньоденного заробітку за вказаний період - 37,2 гр. виходив і суд апеляційної інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 березня 2010 року по 31 грудня 2011 року в сумі 15958,8 гр.

16 травня 2012 року Буринським районним судом виданий виконавчий лист про стягнення з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на користь ОСОБА_3 706,80 грн. недоотриманої заробітної плати, 702,40 грн. компенсації за невикористану відпустку, 15958,80 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 705 грн. на відшкодування моральної шкоди. З копій виконавчого листа, листа відділу ДВС на ім'я позивача вбачається, що виконавче провадження відкривалось та закінчувалось неодноразово (а.с. 9, 62, 91).

З листа відділу ДВС позивачеві вбачається, що вперше виконавче провадження за вказаним листом було відкрите 17 травня 2012 року, завершене 29 серпня 2012 року з направленням виконавчого листа на виконання до відділу ДВС Дзержинського районного управління юстиції м. Харків. Вдруге надійшов лист на виконання 22 лютого 2013 року.

Постановою державного виконавця відділу ДВС Буринського міського управління юстиції від 22 лютого 2013 року відкрите виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-459/11, виданого 16 травня 2012 року, про стягнення з ВАТ «Буринський завод продтоварів» на користь ОСОБА_3 зазначених сум.

21 червня 2013 року виконавче провадження завершене з направленням виконавчого листа на виконання до Дзержинського відділу ДВС м. Харкова.

Останній раз постанова про відкриття виконавчого провадження виносилась 25 вересня 2014 року.

Відділ ДВС позивачеві повідомив, що 1 жовтня 2014 року державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника, з посиланням на те, що боржником було відкрито новий рахунок в ПАТ «Укрсоцбанк».

5 листопада 2014 року державним виконавцем складено акт опису і арешту майна, належного відповідачеві, майно передане відповідачеві на збереження (а.с. 52-55).

Згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності про вартість арештованого майна від 24 грудня 2014 року, вартість споруд ВАТ «Буринський завод продтоварів» - труба димохідна з котельні металева, водонапірна башта Рожновського, металева конструкція (навіс) - складає 35 900 грн. (а.с.57).

29 грудня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС Буринського районного управління юстиції Колядою І.І. складено акт оцінки іншого арештованого майна, згідно якого визначена вартість майна: 10 стовпців металевих приблизною загальною вагою 150 кг - 360 грн.; металеві сходи (драбина) - 3000 грн., всього - 3360 грн. (а.с.58).

30 грудня 2014 року складено акт державного виконавця про те, що з описаного 5 листопада 2014 року майна відповідача відсутня димохідна труба з котельні.

Частину з описаного майна було реалізовано, і 207,24 гр. коштів було перераховано позивачеві за платіжним дорученням № 612 від 7 травня 2015 року. Інше описане майно не було реалізоване, про що свідчить повідомлення ДП «Інформаційний центр» від 25 червня 2015 року. Відділ ДВС повідомив позивачеві, що інше майно відсутнє, підприємство діяльності не веде.

31 серпня 2015 року державний виконавець відділу ДВС Буринського районного управління юстиції виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в зв'язку відсутністю майна, на яке можна звернути стягнення (а.с. 59, 107-122).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно договору іпотеки від 12 грудня 2006 року ВАТ «Буринський завод продтоварів» передало в іпотеку українсько-індійській комерційній фірмі «Агенство Джаіна, ЛТД» ТОВ нерухоме майно - нежитлові будівлі: стара адміністративна будівля, площею 167,8 кв. м під літ. «А-1»; «Б-4» - кофецех, площею 570,7 кв. м; літ. «Д-1» - цех безалкогольних напоїв, площею 1451,8 кв. м; літ. «Ж-1» - зефірний цех, площею 429,7 кв. м; літ. «З-1» - компресорна, площею 146,2 кв. м; літ. «Е-1» - матеріальний склад, площею 106,2 кв. м; літ. «К-1» - кондитерський цех, площею 769,5 кв. м; літ. «Н-1» - вагова, площею 82,7 кв. м; літ. «Л-1» - матеріальний склад, площею 35,6 кв. м; літ. «М - 1» маслобійний цех, площею 176 кв. м; N- асфальтове замощення (а.с. 25-27).

Згідно договору іпотеки від 14 грудня 2006 року ВАТ «Буринський завод продтоварів» передало в іпотеку ТОВ «Норд Ост Компані» нерухоме майно - гуртожиток, вартістю 155 000 грн. (а.с.28-31).

Згідно договору іпотеки від 15 грудня 2006 року ВАТ «Буринський завод продтоварів» передало в іпотеку науково-виробничому підприємству «Евері - фарм» Харківського відділення Всеукраїнської громадської організації «Союз організацій інвалідів України» нерухоме майно - харчокомбінат, що складається з: літ. «А-1» - адмінбудівля, площею 232,8 кв. м; літ. «Б-1» - скотобойний цех, площею 855,6 кв. м; літ. «Г-1» - склад, площею 490,3 кв. м (а.с.32-35).

Відповідач не спростував доводів позивача про те, що ним здійснюється господарська діяльність у вигляді передачі нерухомого майна в оренду, про що свідчать копії відповідних договорів оренди за 2012 - 2013 роки (а.с. 21-24, 132-135).

З наданої позивачеві відповіді Буринської міської ради від 19 листопада 2014 року вбачається, що 7 серпня 2014 року відповідач сплатив борг за оренду землі за 2012 рік в сумі 10000 гр. через ОСОБА_9 (а. с.111-112).

З відомостей, наданих прокуратурою Буринського району, вбачається, станом на 7 вересня 2015 року органами досудового розслідування здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за фактом умисного невиконання судового рішення службовими особами відповідача (а.с.19-20, 103-106).

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у всякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Враховуючи обставини справи, які підтверджуються відповідними доказами, висновок суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у невиплаті ним належних позивачеві при його звільненні сум, є помилковим.

Відповідачем не спростовані доводи позивача про те, що з вини відповідача з ним до моменту звернення з позовом до суду в даній справі фактично не проведений розрахунок, який слід було провести при звільненні

При вирішенні спору суд не врахував висновки щодо застосування вищезазначених норм права, викладені Верховним Судом України у відповідних постановах, які, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Так, у постанові від 3 липня 2013 року у справі № 6-64цс13 Верховний Суд України зазначив, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства, а аналіз положень ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Аналогічну правову позицію Верховний суд України виклав у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15.

У постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-159цс13 Верховний суд України зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний суд України зазначив, що аналіз положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України, з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Верховний Суд України зазначив, що у справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції помилково погодився з висновком апеляційного суду, який, установивши, що за рішенням суду з власника або уповноваженого ним органу стягнуто на користь звільненого працівника недонараховану й невиплачену заробітну плату, тобто власник або уповноважений ним орган фактично не провів повного розрахунку з працівником при його звільненні, дійшов висновку, який не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин не застосовується стаття 117 КЗпП України.

Аналогічну позицію в зв'язку з наявністю судового рішення про стягнення невиплаченої при звільненні заборгованості виклав Верховний Суд України і в постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс13, згідно якої передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-76цс14 Верховний Суд України зазначив, що аналіз положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України та Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно яких дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

З огляду на зазначене, не можна визнати правильним застосування судом першої інстанції у даній справі статті 117 КЗпП України, оскільки висновок суду про відсутність вини відповідача у не проведенні розрахунку з позивачем при його звільненні є помилковим.

Відповідач не надав доказів наявності таких обставин, які б унеможливлювали виконання ним вимог закону щодо позивача про проведення з ним розрахунку, пов'язаного зі звільненням, враховуючи, тим більше, незначну суму, яка підлягала виплаті при звільненні, порівняно з сумами, які підлягають стягненню в якості відповідальності за затримку розрахунку.

Колегія суддів вважає такими, що підлягають частковому задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у цій справі стосуються періоду з 1 січня 2012 року, а попереднім судовим рішенням стягнуто середній заробіток за період по 31 грудня 2011 року.

Прийшовши до висновку про наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів враховує ту обставину, що 7 травня 2015 року позивачеві сплачено 207, 24 гр. на погашення боргу за виконавчим листом (а.с.118-120), що дає підстави з вказаної дати стягнути на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, пропорційно до суми боргу, що залишилась невиплаченою.

Розрахунок суми середнього заробітку є наступним.

Сторони не спростовують, і це доводиться матеріалами справи, що середньомісячний заробіток позивача перед звільненням за два останні повні місяці роботи складає 725, 4 гр., а середньоденний заробіток - 37, 2 гр.

Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року (40 місяців) складає 725, 4 гр. х 40 = 29016 гр.

В травні 2015 року було 18 робочих днів.

За період з 1 по 6 травня 2015 року (два робочих дні - 5 і 6 травня 2015 року) сума середнього заробітку складає 37, 2 гр. х 2 = 74, 4 гр.

Оскільки 7 травня 2015 року позивачеві виплачено 207, 24 гр. з суми не проведеного розрахунку при звільненні, яка за рішенням суду від 19 березня 2012 року складає 706, 8 гр. + 702, 4 гр. = 1409, 2 гр., то виплата позивачеві 207, 24 гр. складає від суми невиплаченого розрахунку: 207,24 гр. : 1409,2 гр. = 14,7 %, тобто невиплачена сума розрахунку з 7 травня 2015 року становить 100 % - 14,7 % = 85,3%.

З врахуванням наведеного, починаючи з 7 травня по 31 травня 2015 року (16 робочих днів) на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток:

37,2 гр. х 16 днів : 100 % х 85, 3 % = 507,71 гр.

Середній заробіток за період з 1 червня 2015 року по 31 липня 2015 року становить:

725,4 гр. х 2 : 100% х 85,3 % = 1237,53 гр.

Загальна сума середнього заробітку позивача за період з 1 січня 2012 року по 31 липня 2015 року, яка підлягає стягненню з відповідача, складає:

29016 гр. + 74,4 гр. + 507,71 гр. + 1237,53 гр. = 30883, 64 гр.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Колегія суддів вважає, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, враховуючи, що заподіяння йому моральної шкоди позивач пов'язує з порушенням його трудових прав в зв'язку з невиплатою розрахунку при звільненні та з тривалим невиконанням рішенням суду з цього питання. Попереднім рішенням суду вже стягнено на його користь 750 гр. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням його трудових прав в цій частині, а стягнення суми середнього заробітку за послідуючий період є достатньою, передбаченою законом, сатисфакцією для поновлення його прав, які продовжували порушуватись відповідачем в спірному за позовом в даній справі періоді.

В зв'язку з зазначеним колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди з інших підстав, ніж зазначені судом першої інстанції, а тому і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

З врахуванням наведеного, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, підлягають розподілу судові витрати між сторонами.

Оскільки на час звернення з позовом до суду позивач був звільнений від сплати судового збору в частині майнової і немайнової вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход держави в зв'язку з частковим задоволенням позову в частині вирішення спору щодо майнової вимог - за подачу позову до суду в цій частині і за апеляційне оскарження рішення суду :

308, 83 гр. + 308,83 гр. х 1,1 = 308, 83 гр. + 339,71 гр. = 648,54 гр.

При апеляційному оскарженні рішення суду позивач, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка набрала чинності з 1 вересня 2015 року, не був звільнений від сплати судового збору в частині оскарження рішення про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, судовий збір в цій частині не сплачував. В зв'язку з відмовою йому в позові в цій частині з нього за апеляційне оскарження рішення суду підлягає стягненню в доход держави судовий збір в сумі 243, 6 гр. х 1,1= 267,96 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 28 жовтня 2015 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Буринський завод продтоварів» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 січня 2012 року по 31 липня 2015 року в сумі 30 883, 6 гр.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в іншій частині відмовити.

Стягнути з відкритого акціонерного товариства «Буринський завод продтоварів» в доход держави на рахунок 0002, МФО 837013, , отримувач УК у м. Сумах (м. Суми), 22030001, банк отримувача ГУДКСУ у Сумській області, судовий збір в сумі 648,54 гр.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в доход держави на рахунок 0002, МФО 837013, , отримувач УК у м. Сумах (м. Суми), 22030001, банк отримувача ГУДКСУ у Сумській області, судовий збір в сумі 267,96 гр.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -