Справа № 196/880/16-ц
№ провадження 2/196/22/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, та відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, предмет якого склали вимоги: 1. Сягнути із ОСОБА_2 на її користь на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дати пред'явлення позову і до досягнення їхньою донькою повноліття; 2. Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на працездатну особу щомісячно, починаючи стягувати з дати пред'явлення позову і до досягнення їхньою донькою ОСОБА_3 3-х річного віку, тобто до 10 січня 2018 року. Також клопоталася допустити до негайного виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць, стягнути з відповідача на користь позивача 405 грн. витрат на надання правової допомоги та покласти інші судові витрати на відповідача.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала посиланням на ст.ст. 79, ч.1 ст. 80, ст.ст. 84, 180, 183 СК України.

Як на докази посилається на такі документи: банківська квитанція про сплату ОСОБА_4 405 грн. за надання правової допомоги (а.с.1); свідоцтво про шлюб (повторно) серії І-ки №342437 (а.с.3); свідоцтво про народження на ім'я ОСОБА_3 (а.с.4); паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 5); картка платника податків на ім'я ОСОБА_1 (а.с.5); довідка Могилівської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області №2134 від 29.08.2016 року про склад сім'ї ОСОБА_1 (а.с. 6); договір про надання правових послуг адвоката (а.с.7); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.8).

Як на доводи своїх позовних вимог позивач послався на таке.

27 вересня 2014 року позивач ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_2, який вони зареєстрували у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Від шлюбу у них мається донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Про доньку відповідач не піклується, не надає коштів на її утримання. На утримання дитини вона бажає стягнути з відповідача аліменти. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач зобов'язаний утримувати дитину.

Відповідач аліменти нікому не платить, є здоровою молодою людиною, працює та має можливість сплачувати аліменти.

В теперішній час вона не працює, так як доглядає за дитиною та потребує допомоги від чоловіка. Переконана, що відповідно до ч.2 ст. 84 СК України вона має право на утримання від чоловіка до досягнення їхньою донькою 3-х річного віку.

До суду подала письмову заяву з проханням розглянути справу у її відсутність, так як зайнята доглядом за дитиною. Просила повністю задовольнити її позов (а.с. 18, 32).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився. В поданих до суду заявах клопотався справу розглянути без його участі (а.с.14). Заявив, що згодний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, але не згодний сплачувати аліменти на утримання позивачки. При цьому послався на копію свого паспорта та довідки фізичної особи - платника податків (а.с.15), пенсійне посвідчення своєї матері (а.с.16), повідомлення Управління ПФУ в Царичанському районі про відсутність відомостей про суми нарахованого доходу в Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 01.01.2014 року по 31.07.2016 року станом на 16.09.2016 року (а.с.17). Повідомив, що з'явитися в суд не може в зв'язку з сімейними обставинами, та звернув увагу на те, що шлюб між ними не розірваний, а позивачка поїхала до батьків у червні 2016 року і до цього часу не поверталася, перешкод у спілкуванні з дитиною не створювала (а.с.30).

Перевіривши надані суду документи, з'ясувавши правові позиції сторін в цивільно-прововому спорі, встановивши відсутність достатніх для задоволення позову ОСОБА_1 підстав, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що 27 вересня 2014 року ОСОБА_2, який народився 07 серпня 1992 року в селі Китайгород Царичанського району Дніпропетровської області, та ОСОБА_5, яка народилася 03 серпня 1994 року в селі Могилів Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Царичанського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (відповідний актовий запис №112), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 30.08.2016 року повторно, серії І-КИ № 342437 (а.с.3). Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружина змінила на прізвище чоловіка - ОСОБА_2.

Свідоцтвом про народження серії І-КИ № 520901 від 20.01.2015 року засвідчується, що 10 січня 2015 року народилася ОСОБА_3, про що зроблено 20.01.2015 року актовий запис №09. Батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

На час розгляду справи шлюб між сторонами не припинено, актовий запис про шлюб не анульовано.

Судами не постановлялось рішення про встановлення для цього подружжя режиму окремого проживання через неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно та не вирішувалося питання про визначення місця проживання дитини.

Між сторонами відсутні домовленості про встановлення іншого, крім передбачено статтею 63 СК України, порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Із встановлених обставин випливає, що відносини, із яких виник цивільно-правовий спір, що підлягає вирішенню судом, стосується питань прав і обов'язків подружжя щодо утримання дитини та одного з подружжя, а також правового режиму спільної сумісної власності подружжя, які регулюються ст.ст. 24, 32, 51, 92 ч.1 п.7 Конституції України, ст.ст. 9, 291, 355, 369, 370 Цивільного кодексуУкраїни, ст.ст. 3, 21, 27, 36, 51, 55, 56, 60, 61, 63, 65, 84, 104, 105, 109, 112, 119-120, 180-181 Сімейного кодексу України.

Відмовляючи позивачеві в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для працездатної особи щомісячно, починаючи з дати пред'явлення позову і до досягнення дитиною трирічного віку, суд виходив з недоведеності позивачем належності їй права на утримання (аліменти) від чоловіка, з яким перебуває у шлюбі, та відсутності передбачених законом умов присудження судом такого утримання.

Так, згідно ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. При цьому, згідно частини третьої цієї статті непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

ОСОБА_1, будучи особою ІНФОРМАЦІЯ_2, яка не надала жодних доказів про її інвалідність, не може вважатися особою, яка є непрацездатною в розумінні частини третьої статті 75 СК України.

Крім того, вимога про визначення мінімального розміру аліментів у відсотках до прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не заснована на законі та не передбачається главою 9 СК України "Права та обов'язки подружжя по утриманню". Таке має місце лише лише у приписах статті 182 СК України, яка віднесена до глави 15 "Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання" і стосується лише утримання дітей з врахуванням прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Посилання позивача на ст. 84 СК України для задоволення позовної вимоги суд оцінює критично, оскільки згідно частини другої цієї статті, з огляду на приписи ст.ст. 21, 27, 36, 51, 55, 119, 120 цього Кодексу, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання (аліменти) від свого чоловіка - батька дитини, до досягнення дитиною трьох років, за умови окремого від чоловіка проживання.

Із системного аналізу приписів згаданих вище статей Сімейного кодексу України та приписів ст.ст. 3, 4, 234, 235 Цивільного процесуального кодексу України витікає, що до того часу, доки не набере законної сили рішення суду про встановлення для подружжя режиму окремого проживання, вважається, що подружжя проживає спільно, а тому суд позбавлений можливості застосувати приписи статті 84 СК України для вирішення спору на користь позивача через відсутність на час розгляду справи підтвердження існування умов та юридичних підстав для виникнення у ОСОБА_1 права на таке утримання (аліменти).

Саме юридична невирішеність питання про розірвання шлюбу або встановлення режиму окремого проживання подружжя на час розгляду судом справи позбавляє суд можливості присудити на користь позивача утримання (аліменти), про які заявила ОСОБА_1, оскільки з огляду на приписи ст.ст. 24, 32, 51 Конституції України та ст.ст. 3, 21, 104, 105, 109, 112, 119-120 Сімейного кодексу України вважається, що чоловік і жінка, які перебувають у шлюбі, разом зі своїми дітьми проживають спільно.

Так, згідно частини другої статті 3 Сімейного кодексу України особи, які складають сім'ю, є такими, що спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, а дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

З цього витікає і законодавцем закріплено в частині першій статті 21 Сімейного кодексу України, що шлюбом визнається саме сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за відсутності належних та допустимих доказів про припинення шлюбу чи встановлення режиму окремого проживання подружжя, доводи ОСОБА_1 про те, що вона з дитиною проживає окремо від батька дитини, а також про існування у неї права на утримання (аліменти) від чоловіка - батька дитини на підставі ст. 84 СК України, залишаються лише припущеннями, які суд в силу частини четвертої статті 60 ЦПК України не може покласти в основу рішення про задоволення позову, так як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дати пред'явлення позову і до досягнення їхньою донькою повноліття, суд виходив з такого.

Суд дійшов переконання, що в силу статті 181 СК України умовою присудження судом коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі є окреме проживання від дитини того з батьків, до кого такі вимоги пред'являються.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що вона проживає з дитиною окремо від батька дитини, з яким перебуває у шлюбі, спростовуються приписами статті 3 СК України.

Так, відповідно до приписів частини другої статті 3 Сімейного кодексу України особи, які складають сім'ю, вважаються такими, що разом проживають, а подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

За таких обставин суд дійшов висновку, що умова присудження на користь позивача судом коштів на утримання дитини (аліменти), яка передбачена статтею 181 СК України, відсутня на час розгляду справи.

Також причиною відмови судом в задоволенні вказаної позовної вимоги є те, що позивач, будучи у шлюбі з відповідачем та не перебуваючи з ним в режимі окремого проживання в розумінні ст.ст. 119, 120 СК України, не може претендувати на утримання (аліменти) від чоловіка за рахунок його заробітку (доходів), оскільки відповідно до частини другої статті 61 СК України зарплата, пенсія, доходи, одержані одним із подружжя є об'єктами права спільної сумісної власності подружжя та в силу ст.ст. 63, 65 СК України дружина і чоловік володіють, користуються ними на рівних правах та розпоряджаються за взаємною згодою, а відповідно до частини другої статті 370 Цивільного кодексу України частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

З цього суд дійшов висновку, що позивач не може претендувати на утримання (аліменти) з відповідача за рахунок майна, співвласником якого цей позивач виступає.

Тому спір щодо порядку користування, розпорядження чи поділу заробітку (доходу) одного з подружжя не може вирішуватися між подружжям на підставі норм глави 15 Сімейного кодексу України "Обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання". Ці питання в судовому порядку можуть бути вирішені на підставі норм глави 8 СК України "Право спільної сумісної власності подружжя". Зокрема, статтею 69 СК України передбачається, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

На підставі ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з залишенням позову без задоволення суд дійшов висновку, що понесені позивачем судові витрати не компенсуються.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208-209, 213-215, 218, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити повністю в позові до ОСОБА_2 про стягування з нього аліментів на її користь на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дати пред'явлення позову і до досягнення їхньою донькою повноліття, а також про стягування з нього аліментів на її користь у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на працездатну особу щомісячно, починаючи стягувати з дати пред'явлення позову і до досягнення їхньою донькою ОСОБА_3 3-х річного віку, тобто до 10 січня 2018 року, та допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги через Царичанський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_6