Справа № 758/2912/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_3 Після його смерті відкрилася спадщина на частину квартиру АДРЕСА_1, яка належала померлому на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 18 квітня 1996 року.

Зазначає, що є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті чоловіка, звернулася до Одинадцятої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3, однак не змогла отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно у зв'язку з тим, що в договорі купівлі-продажу квартири на ім'я чоловіка не було визначено його частку у спільному з ОСОБА_4 майні.

Посилається на те, що відповідно до ст. 370 ЦК України частка її чоловіка у майні, що є спільною сумісною власністю, рівна з ОСОБА_4, оскільки інше не було встановлено договором чи домовленістю між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, а також керуючись ст.ст. 370, 1226, 1233, 1235 ЦК України, звернулася з даним позовом до суду, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її чоловіка ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав, просив позов задовольнити з викладених у ньому підстав.

Представник Київської міської ради у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник Одинадцятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання також не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, в якій контора повідомила про відсутність заперечень щодо суті спору.

Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 липня 1954 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що МВ ЗАГС м. Набережні Челни Татарстанської РСР видано Свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 17.10.1990 р. У зв'язку з реєстрацією шлюбу прізвище ОСОБА_2 було змінене на ОСОБА_2 (а.с.8).

18 квітня 1996 року ОСОБА_3 придбав разом з ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Так, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Київській універсальній біржі 18 квітня 1996 року за реєстраційним №В2471/3937 та в Київському міському бюро технічної інвентаризації 22 травня 1996 року в реєстраційній книзі за № 1983, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4

10 липня 2003 року ОСОБА_3 склав заповіт, за яким на випадок своєї смерті заповів належну йому частину квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 (а.с. 5).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на частину квартири АДРЕСА_1, яка належала йому за життя на праві спільної сумісної власності.

12 вересня 2006 року позивачка ОСОБА_2 звернулася із заявами про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її чоловіка, до Четвертої київської державної нотаріальної контори та 4 серпня 2015 року до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори.

04 серпня 2015 року державний нотаріус КМНО Саніна Л.А. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, суть якої полягала у відмові видати ОСОБА_2 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину квартири її чоловіка у зв'язку з невизначеною часткою в спільному праві власності на квартиру (а.с. 4).

Посилаючись на те, що частка чоловіка у спірній квартирі рівна з часткою іншого співвласника квартири, а тому на момент смерті ОСОБА_3 йому належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка є предметом спадкування за заповітом, позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, та її права підлягають захисту даним судовим рішенням.

Так, відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Зважаючи на те, що договором купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованим на Київській універсальній біржі 18 квітня 1996 року за реєстраційним № В2471/3937, на підставі якого у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникло спільне право власності на квартиру АДРЕСА_1, не передбачено інших умов належності часток співвласникам, а також відсутні докази про те, що сторони домовилися про відмінні від рівних розміри часток сторін договору купівлі-продажу спірної квартири, суд приходить до висновку, що відповідно до ст. 372 ЦК України у придбаній ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартирі АДРЕСА_1 кожному з них належало по 1/2 частині квартири.

Таким чином, на момент смерті ОСОБА_3 йому належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка стала предметом спадкування за заповітом позивачкою ОСОБА_2

Оформити у позасудовому порядку частку чоловіка позивачка ОСОБА_2 не змогла, а тому ставить питання про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3

Зі змісту ст.ст. 15-16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може зокрема бути визнання права.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Зокрема однією із підстав набуття права власності, є спадкування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 1216 ЦК України, визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 йому на праві власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яку успадкувала позивачка ОСОБА_2, подавши заяву про прийняття спадщини до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, однак не змогла оформити в порядку спадкування у зв'язку з невиділеною часткою спадкодавця у спірній квартирі, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту свого порушеного права є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом.

За приписами ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 328, 372, 1216, 1217, 1218, 1223, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України, Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-209, 213-214, 218, 221, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 34,90 кв. м, житловою площею 18,5 кв. м, в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко