АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Лапчевської О.Ф., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за порушення авторського права,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з відповідача компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав по факту відтворення літературного твору та ім'я персонажа з нього «ІНФОРМАЦІЯ_1» у назві магазину на його вивісці та рекламоносії за адресою АДРЕСА_1 у розмірі 24 360 грн. та по факту публічного показу шляхом публічної демонстрації зазначеного літературного твору та ім'я персонажа з нього у розмірі 24 360 грн., а всього 48 720 грн.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2015 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що складає 24 360,00 грн. (12 180,00 грн. за факт відтворення та 12 180,00 грн. за публічний показ) та судовий збір в розмірі 487,20 грн., а всього 24 847,20 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Справа № 759/12993/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8227/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2016 за апеляційною скаргою ОСОБА_4, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2015 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що складає 24 360,00 грн. (12 180,00 грн. за факт відтворення та 12 180,00 грн. за публічний показ) скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення наступного змісту: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав в розмірі 40 мінімальних заробітних плат, що складає 48 720 грн. (24 360 грн. за факт відтворення та 24 360 грн. за публічний показ). В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить заочне рішення суду першої інстанції, враховуючи рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.01.2016 скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого із неповним встановленням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивачем не доведено використання відповідачем позначення «ІНФОРМАЦІЯ_1» у своїй діяльності. Зазначила, що в позовній заяві вказана адреса магазина, яка є відмінною від адреси магазина, в якому вона здійснює свою підприємницьку діяльність .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з оцінки зібраних по справі доказів в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємного зв`язку.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що у 1979 році ОСОБА_4 створила літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» та однойменний літературний персонаж. Рішенням Державного департаменту інтелектуальної власності про реєстрацію авторського права на твір від 03.03.2004 та рішенням Державної служби інтелектуальної власності України від 07.02.2014, розглянуто заяви ОСОБА_4 та зареєстровано за останньою авторське право на Літературний твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» та на твір літератури «Персонаж «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується також свідоцтвами про реєстрацію авторського права на твір НОМЕР_1 від 11.05.2004 та НОМЕР_2 від 07.04.2014 (а. с. 9-12). Таким чином, позивачу належить авторське немайнове право та виключні авторські права на літературний твір, літературний персонаж та його оригінальну назву «ІНФОРМАЦІЯ_1». 11.08.2015 представник позивача встановив, що за адресою АДРЕСА_1 знаходиться магазин під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», господарську діяльність, в якому здійснює фізична особа-підприємець ОСОБА_3 відповідно до відбитку печатки на товарному чеку від 11.08.2015 (а. с. 27). Позивач, вважаючи, що відповідач, відтворивши оригінальну назву відомого в Україні літературного твору та ім'я персонажа з нього «ІНФОРМАЦІЯ_1» та використовує у назві свого магазину при створенні вивіски магазину та рекламоносії вчинив порушення її авторських прав, у зв'язку з чим ОСОБА_4 звернулася з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; твір образотворчого мистецтва - скульптура, картина, малюнок, гравюра, літографія, твір художнього (у тому числі сценічного) дизайну тощо.

Відповідно до ст.ст. 435, 437 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» первинним суб'єктом авторського права є автор твору. Авторське право виникає з моменту створення твору.

Автору твору належать особисті немайнові права, а також майнові права, визначені ст. 440 ЦК України та відповідно до п. 1, 3 ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», зокрема, виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: відтворення творів; публічний показ.

Згідно з ст. 32 зазначеного Закону автору та іншій особі, яка має авторське право, належить виключне право надавати іншим особам дозвіл на використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами на підставі авторського договору. Використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків, передбачених статтями 21-25 цього Закону.

Підставою для судового захисту відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське і суміжні права» є вчинення будь-якою особою дій, що порушують майнові права суб'єктів авторського права, визначені ст.ст.15, 39, 40, 41 цього Закону, з урахуванням обмежень, передбачених ст.ст. 21-25, 42 і 43 Закону.

Відповідно ст. 52 даного Закону при порушенні будь-якою особою авторських прав, передбачених ст. 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів, суб'єкти авторського права мають право звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право, подавати позови про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або виплату компенсацій, вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень.

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що особа, яка порушила майнові права суб'єктів авторського права, повинна нести відповідальність встановлену чинним законодавством.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 є автором літературного твору «ІНФОРМАЦІЯ_1» та однойменного літературного персонажу.

Відповідачем відтворенота здійснено публічну демонстрацію об'єкт авторських прав «ІНФОРМАЦІЯ_1», шляхом створення вивіски магазину та рекламоносіїв, що в свою чергу є порушенням авторських прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення компенсації з відповідачів правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про авторське право та суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 № 5 належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав.

Відповідно до п. «г» ч. 1, 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», яка узгоджується з п. 42 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій. Розмір компенсації визначається судом, виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50 мінімальних заробітних плат.

Зваживши на наведене, колегія суддів вважає, що розмір компенсації за порушення авторських прав у розмірі 48 720 грн. судом апеляційної інстанції визначений правильно.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не доведено використання відповідачем позначення «ІНФОРМАЦІЯ_1» у своїй діяльності та, що адреса магазина є відмінною від адреси магазина відповідача, не є підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції .

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаній нормі та положенням ч. 1 ст. 60 ЦПК України стороною відповідача не було надано належних і допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не установлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,308,313,314,315,325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: О.Ф. Лапчевська

Т.А.Семенюк