Справа №590/1226/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/58/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Ямпільського дочірнього агролісгосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп»

на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 12 березня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Ямпільського дочірнього агролісгосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» про стягнення боргу за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та заборони відповідачу вчиняти протизаконні дії по не допуску його до робочого місця, скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А:

15 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що він працював в Ямпільському дочірньому агролісогосподарському підприємстві «Ямпільський агролісгосп» на посаді інженера з техніки безпеки і охорони праці. 02 серпня 2013 року він був звільнений з займаної посади за п.3 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 26 вересня 2013 року він був поновлений на попередню посаду зі сплатою на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Час, коли він був у вимушеному прогулі, зараховується в стаж для нарахування відпустки. При звільненні його з посади з 01 жовтня 2013 року за п.1 ст. 36 КЗпП України, компенсацію за невикористану відпустку, а саме за 4 дні відпустки, не сплатили. Тому ОСОБА_3 просив суд стягнути компенсацію за невикористану частину відпустки в сумі 431,52 грн., а також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 37147,07 грн. Вважав, що відповідач незаконно відсторонив його від виконання обовязків інженера з техніки безпеки і охорони праці і перешкоджає фактичному виконанню рішення суду від 26 вересня 2013 року, оскільки вважав, що він працюючи в Ямпільському дочірньому агролісогосподарському підприємстві «Ямпільський агролісгосп» займав дві посади, а саме: інженера з охорони праці, а також інженера з техніки безпеки і охорони праці. Із посади інженера з охорони праці його звільнили, а тому він повинен залишитися працювати на посаді інженера з охорони праці і техніки безпеки. Також вважав, що наказ №292 від 27 вересня 2013 року про поновлення його на роботі підлягає скасуванню, бо в матеріалах справи наявні два накази з різними датами поновлення його на роботі.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» на користь ОСОБА_3 10027,57 грн. з утримання податків та інших обовязкових платежів. У решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне зясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в рішенні суду не дається оцінка тому факту, що фактично ОСОБА_3 були нараховані та сплачені кошти в сумі 6314 грн. 39 коп. узгоджені мировою угодою від 13 лютого 2014 року. Зазначена сума узгоджена саме мировою угодою, при визначенні її розміру були враховані належні йому виплати при звільненні на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України в сумі 811 грн. 56 коп. Погоджена мировою угодою сума значно перевищує розмір належних йому виплат. Крім того, відповідач не погоджується з висновком суду і в тій частині, що затримка розрахунку при звільненні складає 17 місяців та 12 днів, судом визначений період з дати звільнення 01 жовтня 2013 року по день ухвалення судового рішення 12 березня 2015 року. Проте, наказ про звільнення з 01 жовтня 2013 року виданий 14 лютого 2014 року, обовязок розрахувати належні виплати фактично виник 14 лютого 2014 року, що і було здійснено підприємством.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь частину боргу за невикористану відпустку у сумі 307,04 грн. за період з 03 серпня 2013 року по 01 жовтня 2013 року та частину середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посади інженера з охорони праці за період з 01 жовтня 2013 року по день фактичного розрахунку (день ухвалення рішення суду) суму не менше 43128,06 грн. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суми у розмірі середньомісячного заробітку 2452,35 грн.

Оскільки сторонами у справі рішення суду першої інстанції оскаржується лише у задоволеній частині позову, то і апеляційний суд перевіряє його законність і обґрунтованість в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, доводи представників відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню, а рішення суду скасуванню в частині задоволення позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача, при звільненні ОСОБА_3 з роботи 1 жовтня 2013 року не виплачена компенсація за 5 днів відпустки у розмірі 539,60 грн., а тому зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача у справі, а також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 9488 грн.17 коп.

Колегія суддів не може погодись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 02 серпня 2013 року був звільнений з Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» за систематичне невиконання ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором за п.3 ст. 40 КЗпП України (наказ №52 від 02 серпня 2013 року) (т.1 а.с.3).

ОСОБА_3 не погодився з наказом відповідача про звільнення його з роботи і оскаржив його до суду і рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 26 вересня 2013 року його позовні вимоги було задоволено та визнано незаконними накази ДП «Ямпільський агролісгосп» від 26 липня 2013 року №218 та від 02 серпня 2013 року №53К. ОСОБА_3 був поновлений на роботі на посаді інженера з техніки безпеки та охорони праці ДП «Ямпільський агролісгосп». Зобовязано ДП «Ямпільський агролісгосп» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4545,56 грн. (а.с.18-20).

Після поновлення ОСОБА_3 на посаді, 01 жовтня 2013 року він вдруге був звільнений з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України (наказ №60 від 01 жовтня 2013 року) (а.с.3 зв).

Своє повторне звільнення з роботи ОСОБА_3 оскаржив до Ямпільського районного суду Сумської області і рішенням цього суду від 10 грудня 2013 року він був поновлений на роботі на попередній посаді інженера з техніки безпеки та охорони праці ДП «Ямпільський агролісгосп» та зобовязано ДП «Ямпільський агролісгосп» виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6340,39 грн. (а.с.104-107).

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2014 року рішення місцевого суду було скасовано та визнано мирову угоду, згідно якої ОСОБА_3 був звільнений з Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» із займаної посади за п.1ст.36 КЗпП України з 01 жовтня 2013 року з виплатою йому середнього заробітку в сумі 6340,39 грн. (т.1 а.с.108-110,13,127).

На виконання ухвали апеляційного суду Сумської області про визнання мирової угоди відповідачем було видано наказ № 55 від 14.02.2014 року, яким скасовано наказ № 60К від 01.10.2013 року про звільнення позивача з займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України та звільнено його з цієї посади з 01.10.2013 року згідно ст.36 п.1 КЗпП України. Також зобовязано бухгалтерію підприємства провести оплату середньої заробітної плати у сумі 6340 грн. 39 коп. згідно мирової угоди (т.1 а.с.47).

Цього ж дня позивач отримав нараховані кошти в сумі 5195 грн. 32 коп. (за вирахуванням усіх необхідних податків та зборів), що підтверджується видатковим касовим ордером № 51 від 14 .02.2014 року (т.1 а.с.39).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що з вини відповідача ОСОБА_3 не виплачена компенсація за 5 днів відпустки при звільненні його з роботи 1 жовтня 2013 року розмірі 539 грн.60 коп., а тому, відповідно до ст.117 КЗпП України, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за увесь час затримки, який, на час ухвалення рішення, становить 17 місяців 12 днів.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного:

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, як вбачається з матеріалів цивільної справи між сторонами було укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою апеляційного суду Сумської області від 13 лютого 2014 року, за якою ОСОБА_3 відмовлявся від заявлених вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на умовах звільнення з Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» із займаної посади за п.1 ст.36 КЗпП України з 1 жовтня 2013 року та виплати середнього заробітку в сумі 6340 грн. 39 коп. Таким чином, колегія суддів вважає, що саме 13 лютого 2014 року сторони дійшли взаємної згоди щодо звільнення позивача з роботи з 1 жовтня 2014 року. На виконання цієї ухвали вже наступного дня, 14 лютого 2014 року, відповідачем було видано наказ № 55 від 14.02.2014 року, яким скасовано наказ № 60К від 01.10.2013 року про звільнення позивача з займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України, звільнено його з цієї посади з 01.10.2013 року згідно ст.36 п.1 КЗпП України та зобовязано бухгалтерію підприємства провести оплату середньої заробітної плати у сумі 6340 грн. 39 коп. згідно мирової угоди і цього ж дня позивач отримав зазначені кошти, що з відрахуваннями становили 5195 грн. 32 коп.

Крім того, оскільки сторони саме 13 лютого 2014 року погодили дату звільнення (01 жовтня 2013 року) та підставу звільнення п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін), то сума нарахованих коштів за три відпрацьовані дні склала 272 грн.16 коп., компенсація за 5 днів невикористаної відпустки 539 грн.40 коп., а усього належні до виплати суми становили 811 грн.56 коп. і ця сума є значно меншою від фактично сплаченої позивачеві суми при звільненні 6340 грн. 39 коп.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про наявність затримки розрахунку при звільненні позивача та наявність заборгованості з виплати усіх сум, що належали позивачу при звільненні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» на користь ОСОБА_3 компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за їх безпідставністю.

Крім того, колегією суддів при перегляді справи в апеляційному порядку було встановлено, що рішенням апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2015 року рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 12 березня 2015 року у даній справі в оскаржуваній частині було скасоване і ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 та стягнення з відповідача на його користь 12802 грн.10 коп. з утриманням податків та інших обовязкових платежів (т.1 а.с.196-198).

Сторони не погодились з даним рішенням суду та оскаржили його в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Незважаючи на незгоду із рішенням апеляційного суду і оскарженням його в касаційному порядку, відповідач в добровільному порядку виконав дане рішення і сплатив позивачу кошти в сумі 10235 грн. 22 коп. (за вирахуванням усіх необхідних податків та зборів), що підтверджується видатковим касовим ордером № 318 від 4 червня 2015 року.

Крім того, відповідачем було вдруге сплачено позивачу нараховану заробітну плату за вересень-жовтень 2013 року та компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 693 грн. 83 коп. (за вирахуванням усіх необхідних податків та зборів), що підтверджується видатковими касовими ордерами №№ 319, 320, 321 від 4 червня 2015 року, а також сплачено середній заробіток в загальній сумі 2 499 грн.84 коп., що підтверджується копіями квитанцій про електронні перекази від 09.06.2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2015 року було скасоване, а справу передано на новий розгляд до апеляційного суду Сумської області .

У звязку із ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 колегія суддів вважає за необхідне, в порядку передбаченому ч.2 ст.380 ЦПК України, вирішити питання про поворот виконання рішення апеляційного суду Сумської області від 18 травня 2015 року за яким відповідачем сплачено на користь 12802 грн.10 коп. з утриманням податків та інших обовязкових платежів. В той же час, оскільки позивачу за цим рішенням суду було сплачено кошти у справі, що випливає з трудових правовідносин і не було встановлено факту ухвалення рішення на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, тому відповідно до ч.2 ст. 382 ЦПК України поворот виконання у даній справі не допускається.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, п.4 ч.1 ст.309, 313 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Ямпільського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» задовольнити.

Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 12 березня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Ямпільського дочірнього агро- лісогосподарського підприємства «Ямпільський агролісгосп» на користь ОСОБА_3 10027 грн. 57 коп. скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -