Справа №487/1448/15-ц 14.04.2016 14.04.2016 14.04.2016
Провадження № 22ц/784/869/16 Суддя першої інстанції Щербина С.В.
Справа№487/1448/15-ц
Категорія 44 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

за участю: позивачки ОСОБА_2-М.О.,

її представника ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, інтереси якої представляє ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про виселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 лютого 2015 року ОСОБА_2-М.О. звернулась до суду з позовом, який уточнила в подальшому, до ОСОБА_5 і ОСОБА_4 про виселення та усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 1991 року вона разом з батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_7 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2003 році після розлучення батьків вона вимушена була переїхати жити до своєї бабусі, оскільки батько виявляв схильність до зловживання спиртними напоями, а мати виїхала на заробітки до Італії, фактично батько вигнав її та матір з квартири. У 2008 році після досягнення нею 16 річного віку та отримання паспорта громадянина України вона була зареєстрована у спірній квартирі.

В подальшому по досягненню повноліття вона намагалася вселитись у квартиру, але батько чинив їй перешкоди.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 лютого 2013 року за позовом батька її визнано такою, що втратила право проживання в спірній квартирі.

На підставі цього судового рішення вона була знята з реєстрації за вказаним місцем проживання, а 2 квітня 2013 року в спірній квартирі було зареєстровано брата батька відповідача ОСОБА_5

Між тим, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року рішення районного суду в частині визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_4 вже тривалий час в квартирі не мешкає, а ОСОБА_5 чинить їй перешкоди у вселенні.

На її думку, реєстрація ОСОБА_5 є незаконною, оскільки вона, як член сімї наймача квартири, не давала згоди на реєстрацію останнього в спірній квартирі, він не є членом сімї наймача та вселився в квартиру як тимчасовий мешканець.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених вимог, ОСОБА_2-М.О. просила суд виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та усунути перешкоди в користуванні квартирою № 53 по вул. Крилова 11 в м. Миколаєві, заборонивши ОСОБА_5 та ОСОБА_4 чинити такі перешкоди та вселити її в зазначену квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено вселити ОСОБА_2-М.О. в АДРЕСА_2.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також розподілено судові витрати з урахуванням виправлення описок, зазначених в ухвалі цього ж суду від 4 березня 2015 року.

В апеляційній скарзі представник позивачки просила рішення суду в частині відмови в позовних вимогах скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, зокрема, суд не врахував незаконність вселення відповідача, не застосував до спірних правовідносин ст. 98 ЖК України, дійшовши помилкового висновку, що ОСОБА_5 вселився як член сімї наймача квартири, тоді як ці обставини відповідачем не доведені належними доказами.

ОСОБА_5, не погодившись з судовим рішення в частині вселення позивачки до спірної квартири, подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині, вважаючи, що суд не взяв до уваги не всі обставини справи, а саме, те, що позивачка залишила квартиру у звязку з розлученням батьків і їй ніхто не чинив перешкод в користуванні квартирою, спірна квартира була надана батькам відповідачів та комунальні витрати несуть тільки відповідачі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2-М.О. підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 неприватизована, належить до державного житлового фонду та перебуває у віданні Миколаївської територіальної громади (а.с.6а)

В спірній квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4, як наймач, та піднаймачі дружина наймача - ОСОБА_7 з 15 вересня 1995 року та його дочка - ОСОБА_2-М.О., ІНФОРМАЦІЯ_2, з 17 червня 2008 року.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 лютого 2013 року визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_2-М. О. такими, що втратили право користування квартирою № 53 по вул. Крилова 11 в м. Миколаєві (а.с. 9). На підставі цього рішення 2 квітня 2013 року позивачка була знята з реєстрації у спірній квартирі (а.с. 9).

3 квітня 2013 року у зазначеній квартирі було зареєстровано відповідача ОСОБА_5

З пояснень ОСОБА_5 встановлено, що його брат ОСОБА_4 тривалий час проживає в будинку, в який він його вселив, в с. Парутіно Очаківського району Миколаївської області, де підробляє по найму.

Аналогічні пояснення дав в суді апеляційної інстанції й відповідач ОСОБА_4 При цьому зазначав, що позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що позивачка не потребує житла, оскільки проживає в квартирі бабусі та її сімя матеріально забезпечена. Питаннями, повязаними з реєстрацією та вселенням у спірне житло ОСОБА_5, займався за його довіреністю сам ОСОБА_5 та син останнього ОСОБА_8

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2014 року рішення районного суду в частині визнання ОСОБА_2-М. О. такою, що втратила право користування спірною квартирою скасовано та в задоволенні цієї частини позовних вимог відмовлено (а.с.7-8).

При цьому цим рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_2-М. до повноліття вимушена була тимчасово проживати за іншою адресою у бабусі, не проживає у вказаній квартирі, оскільки немає до неї доступу, її батько ОСОБА_4 не допускає її до спірного житла. Зазначені обставини свідчить про наявність перешкод з боку ОСОБА_4 щодо проживання доньки у спірній квартирі та є поважною причиною її відсутності в цьому житлі.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При вирішення позовних вимог про вселення позивачки до спірного житла, суд першої інстанції з урахуванням наведених правових норм та встановлених обставин справи дійшов правильного висновку про наявність перешкод з боку відповідачів щодо користування та проживання позивачки у вказаній квартирі. При цьому суд обґрунтовано послався, що такі обставини, підтверджуються висновками рішення апеляційного суду від 29 вересня 2014 року, показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також обставинами, викладеними в постанові слідчого від 7 лютого 2015 року про закриття кримінального провадження за заявою позивачки.

За такого, районний суд підставно поновив позивачку в її правах користувача спірним житловим приміщенням шляхом вселення останньої до спірного житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд не врахував тих обставин, що позивачка залишила квартиру у звязку з розлученням батьків і їй ніхто не чинив перешкод в користуванні квартирою, спірна квартира була надана батькам відповідачів та комунальні витрати несуть тільки відповідачі не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони суперечать наявним доказам та наведеним вимогам закону. Ці доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду в цій частині позовних вимог.

Між тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про те, що при вселенні останнього до квартири наймача, був дотриманий встановлений порядок для його вселення.

При цьому районний суд виходив з того, що на час вселення ОСОБА_5 та його реєстрації в спірній квартирі згода позивачки, як члена сімї наймача, була не потрібна, оскільки вона не проживала в цій квартирі з 2002 року, а наймач ОСОБА_4 дав згоду на постійне проживання ОСОБА_5 в квартирі, він є його рідним братом, в 1977 році був зареєстрований за цією адресою, а тому є членом сімї наймача.

З такими висновками та доводами колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Як встановлено позивачка є членом сімї наймача, набула рівного права з наймачем на користування жилим приміщенням, однак внаслідок перешкод з боку ОСОБА_4, а в подальшому й ОСОБА_5 була протиправно позбавлена такого права.

Посилання відповідача на те, що його постійне проживання у спірній квартирі підтверджено постійною реєстрацією в ній, колегія суддів ретельно перевірила й встановила, що з матеріалів, наданих міграційною службою встановлено, що підставою для реєстрації ОСОБА_5 було звернення 2 квітня 2013 року із заявою представника ОСОБА_4 за довіреністю ОСОБА_8, який є сином ОСОБА_5, про реєстрацію місця проживання останнього у спірній квартирі. В заяві представник за довіреністю дав згоду на проживання ОСОБА_5 в зазначеній квартирі. Останнім місцем реєстрації останнього зазначено АДРЕСА_4, яка була придбана під час шлюбу відповідача

Письмова згода позивачки на вселення та реєстрацію ОСОБА_5 в матеріалах відсутня (а.с.204). В судовому засіданні ОСОБА_2-М.О. підтвердила, що такої згоди не давала та заперечувала проти проживання відповідача ОСОБА_5 в спірній квартирі, оскільки він не є членом її сімї.

Отже, колегія суддів з огляду на досліджені документи, дійшла висновку, що на момент вселення до спірної квартири ОСОБА_4 та його реєстрації в цій квартирі на постійне проживання, була потрібна письмова згода ОСОБА_2-М.О., як члена сімї наймача. Такої згоди позивачка не давала, а отже при вселенні та реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_5, як члена сімї ОСОБА_4, не було дотримано встановленого порядку його вселення.

З огляду на таке, ОСОБА_5 є тимчасовим мешканцем, правовий статус якого визначено в ч. 1 ст. 98 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобовязані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, так як позивачка є членом сімї наймача і не давала згоди на вселення ОСОБА_5, а останній вселився та проживає у квартирі зі згоди тільки наймача, то на підставі ч. 3 ст. 98 ЖК України позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_5 зі спірного житла підлягають задоволенню.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні позовних вимог про виселення ОСОБА_5, неправильно застосовані норми матеріального права та порушенні норми процесуального права щодо оцінки наданих сторонами доказів, рішення суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, то на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, інтереси якої представляє ОСОБА_3 задовольнити. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині зазначене рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_11