Дата документу 30.05.2016
справа № 320/9548/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30травня 2016 року. м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Пономаренко Л.Е.,

при секретарі Воробйовій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіна О.П., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням уточнень, просить поновити строк позовної давнини, починаючи з 14 листопада 2015 року, з того моменту коли їй стало відомо про порушення своїх прав та визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 28.04.2004 за реєстровим №3906 між нею та відповідачем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіною О.П.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що, маючи на меті укласти договір про довічне утримання, помилково уклала зі своїм сином ОСОБА_2 договір дарування,чого фактично не бажала. Зазначає, що договір дарування, так як був укладений з метою приховати дійсний правочин - договір довічного утримання, є удаваним правочином.

03.03.2016 судом залучено в якості третьої особи нового власника спірної квартири - ОСОБА_4

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що в 2003 та 2004 роках стан її здоров'я погіршився і син ОСОБА_2 запропонував їй допомогу, на що вона погодилась. В квітні 2004 вони з сином звернулись до нотаріуса для укладення договору, який вона сприймала як договір довічного утримання, «після смерті». У нотаріуса вона договір не читала, хоча й мала таку можливість, просто підписала і все. Посилається, що не могла зробити договір дарування на сина ОСОБА_2, так як у неї є ще двоє дітей, при цьому не заперечувала, що у разі її смерті спірна квартира повинна була перейти у власність одного із дітей - ОСОБА_2 Про те, що нею укладений договір дарування дізналася лише в 2014 році, коли їй прийшов лист - попередження про виселення і син сказав, що в 2004 році насправді був укладений договір дарування. На питання інших учасників зазначила, що ніякі умови договору довічного утримання між нею та сином ОСОБА_2 не оговорювались, нотаріусу не озвучувались. На уточнюючи питання суду про стан здоров'я на момент укладення договору пояснила, що стан здоров'я був в неї задовільний, незважаючи на проведену в березні 2004 року операції на очі, її зір покращився, а не погіршився, умови договору вона не читала не у зв'язку з поганим зором, а тому що довіряла сину.

В судовому засіданні представник позивача додатково пояснив, що договір дарування був вчинений позивачем внаслідок помилки, так як вона бажала укласти саме договір довічного утримання

В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, пояснив, що домовленості між ним та матір'ю щодо укладення договору довічного утримання не було, укладався договір дарування. В той період він займався підприємницькою діяльністю і одразу ж після отримання квартири в дар він використовував цю квартиру для забезпечення зобов'язань за кредитними договорами, передаючі її в іпотеку. З моменту отримання спірної квартири в дар, він займався будівництвом власного будинку, куди планував забрати й матір. Наміру відчужувати материну квартиру не мав, однак в 2015 році, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, був вимушений продати цю квартиру ОСОБА_4 Зазначив, що має перед ОСОБА_4 фінансові зобов'язання, які має намір виконувати і досягти з власником домовленості залишення за мамою права проживати в спірній квартирі.

В судовому засіданні представник третьої особи ОСОБА_4 проти позову заперечив, з'ясувавши у сторін що ніякі умови договору довічного утримання між ними не оговорювались, вважає необґрунтованими посилання позивачки, що вона мала на меті укладення договір довічного утримання, так як з її ж слів, ніякі умови договору довічного утримання вона з сином ОСОБА_2 не обговорювала, а, отже, й не могла мати на увазі укладення договору саме довічного утримання.

В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіна О.П. не з'явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності разом з письмовими запереченнями на позов, згідно яких з позовом не згодна. Зазначила, що на звернення сторін, 28.04.2004 нею було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2. При укладенні договору, нею були роз'яснені наслідки укладення договору дарування, зокрема те, що дарувальник втрачає право власності на житло та може бути позбавлений даху над головою, договір прочитаний та підписаний сторонами.

Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості.

Під час розгляду справи встановлено, що договір дарування, укладений 28.04.2004, зареєстрований приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіною О.П. номер №3906.

Як вбачається зі змісту Договору, «сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо дійсності угод, …, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, не маючи один до одного будь-яких невиконаних зобов'язань та претензій, уклали цей договір».

Умови щодо встановлення обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-які дії майнового чи немайнового характеру, спірний договір не містить.

Враховуючи, що позовні вимоги, викладені позивачкою в останній редакції позову - щодо визнання договору дарування удаваним та таким, що приховує договір довічного утримання, а в судовому засіданні позивачка наполягала на визнанні договору дарування недійсним, як вчиненому під впливом помилки, судом перевірялися доводи позивачки щодо укладення нею договору дарування під впливом помилки та визнання цього ж договору удаваним.

Як пояснила позивачка, помилка полягала у тому, що фактично укладаючи договір дарування, вона вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, встановлені ст. 229 ЦК України, ч.1 якої передбачає визнання судом правочину недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наполягаючи, що помилялась щодо укладеного договору, позивачка не зазначила жодних обставин на підтвердження цього.

Незважаючи на спроби свого представника довести поганий стан її здоров'я на момент укладення договору, в судовому засіданні зазначила, що почувала себе добре, після проведеної операції на очі в березні 2004 року зір її повністю відновився.

Неодноразово на питання суду та представника третьої особи позивачка наполягала, що ніякої домовленості між нею та сином ОСОБА_2 щодо умов укладення договору довічного утримання не існувало, вона його добре виховала та була впевнена, що у випадку необхідності, він їй надасть допомогу.

Окрім того, при з'ясуванні питання чи правильно позивачка розуміє різницю між договором дарування та договором довічного утримання, вона пояснила, що «дарування - це коли потім можуть виселити», а «довічного утримання - це якщо інша сторона образила, можна розірвати».

Позивач наполягала на тому, що не могла укласти договір дарування з ОСОБА_2, так як в неї є ще двоє дітей, однак при цьому на питання суду відповіла, що договір довічного утримання укладала б саме з ОСОБА_2

В судовому засіданні судом були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка зазначили, що тривалий час знайомі з позивачкою, постійно з нею спілкувались, однак жодного разу до 2015 року не чули від неї про укладення договору дарування або довічного утримання. Також, свідок ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_1 говорила їй, що у випадку необхідності, син забере її жити до себе. А свідок ОСОБА_9 припустила, що оспорюваний договір був укладений у зв'язку із скрутним матеріальним станом сина ОСОБА_2, а тому матір вирішила йому допомогти.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Під час розгляду справи у суді не було встановлено, що укладаючи договір дарування, сторони мали намір, домовленість та бажання приховати договір довічного утримання.

Позивачка просила поновити їй строк позовної давності з 14.11.2015, тобто з того моменту коли вона дізналась про порушення її прав, однак, враховуючи, що відповідач не заявляв про застосування строків позовної давності, суд вважає за доцільним розглянути справу по суті.

Справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, досліджених у судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 3,8, 10,60 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Мозгіна О.П., ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - залишити без задоволення.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 11.12.2015 у справі №320/9548/15-ц - скасувати

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: Л. Е. Пономаренко