Номер провадження: 22-ц/785/2506/16
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання часток у спільній власності рівними та визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и л а:

14 липня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до рішення №77 від 10 червня 1993 року Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання ім. Дзержинського було видане свідоцтво про право власності, яким було передано у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м. на той час вони проживали однією сім'єю, 03 серпня 1993 року його батьки - ОСОБА_6 та ОСОБА_4, розірвали шлюб. Кожному власнику належало по ? частці квартири. 27 квітня 1998 року його батько - ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилась спадщина на ? частину квартири. За життя ОСОБА_6 заповіт не складав. Ні він, ні його сестра не звертались до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадщини, так як на момент смерті проживали спільно із спадкодавцем в квартирі й в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняли спадщину.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 392, 1218, 1261, 1268 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати рівними по ? частки кожного: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 дійсною вартістю 821806 грн., яка складається з кімнати №1 площею 12,3 кв.м., кімнати №2 площею 8,8 кв.м., кімнати №3 площею 19,2 кв.м., коридору площею 13,2 кв.м., кухні площею 9,2 кв.м., ванної площею 2,8 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м., вбудованої шафи площею 1,8 кв.м., балкону площею 1.6 кв.м., загальною площею 69,8 кв.м., що передані до спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 21 червня 1993 року №77;

визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частин в квартирі АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 червня 1993 року №77, з урахуванням частини померлого батька ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом (а.с. 2-4, 77-79).

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_8, та відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, надали заяви, у яких просили позов задовольнити та розглянути справу за їх відсутністю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Суд визнав, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року №77, виданого Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання імені Дзержинського, на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, належить кожному по ? квартири АДРЕСА_1, визнав за ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., які належали померлому ОСОБА_6 (а.с. 88).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просив рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року №77, виданого Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання імені Дзержинського, на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, належить кожному по ? квартири АДРЕСА_1, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати рівними по ? частці кожного в праві спільної сумісної власності: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на ? квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., мотивуючи тим, що резолютивна частина рішення суду викладена в редакції, що ускладнює йому здійснити реєстрацію в державному реєстрі права власності на нерухоме майно (а.с. 92-95).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 квітня 2016 року цивільна справа була повернута до Київського районного суду м. Одеси для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення (133-135).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2016 року визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання ім. Дзержинського 21 червня 1993 року №77 та зазначено, що дане рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для реєстрації відповідними органами за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання ім. Дзержинського 21 червня 1993 року №77; та 1/8 частки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 152-153).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, зазначено, що цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

У статті 525 ЦК УРСР (1963р.) зазначено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК УРСР (1963р.) передбачено, що місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР (1963р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

У статті 548 ЦК УРСР (1963р.) визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як зазначено у частині 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до рішення №77 від 10 червня 1993 року Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання ім.. Дзержинського було видане свідоцтво про право власності, яким було передано у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв. (а.с. 5, 6-8).

Право спільної сумісної власності зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» у реєстраційні книзі 39 пр, стор. 58, №590 від 11 серпня 1993 року, що вбачається з відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 09 грудня 2015 року (а.с. 76).

03 серпня 1993 року батьки позивача - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розірвали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу поведена запис №781 від 03 серпня 1993 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 31 серпня 1993 року (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько позивача - ОСОБА_6 помер, про що свідчить копія свідоцтва про смерть видане 27 квітня 1998 року (а.с. 9).

Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями померлого за законом першої черги є позивач ОСОБА_3 та його сестра - дочка померлого, відповідачка ОСОБА_5, які проживали у спірній квартирі із спадкодавцем на момент його смерті та продовжують проживати у теперішній час, про що свідчить довідка з місця проживання №1270 від 18 вересня 2014 року, видана Дільницею №4 КП «ЖКС «Вузовький» (а.с. 13).

15 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті його батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року та була заведена спадкова справа №464/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 (а.с. 62-72).

Згідно відповіді завідуючого Шостої одеської нотаріальної контори Пенчева К.Л. від 16 жовтня 2015 року №2411/02-14 позивачу ОСОБА_3 відмовлено у оформленні спадщини після смерті батька у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та пропуском строку на прийняття спадщини (а.с. 63).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що після смерті батька позивач ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном - ? частиною спірної квартири й вважається таким, що прийняв спадщину і з цього часу йому належить 1/8 частина спадкового майна. Позивач ОСОБА_3 не має можливості оформити спадщину у нотаріальній конторі, тому його право на спадщину піддягає судовому захисту шляхом визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири та на 1/8 частину в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а всього на 3/8 частки спірної квартири.

У частині 2 ст. 370 ЦК України зазначено, що, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже, обґрунтованим є й висновок суду про те, що на кожного співвласника спірної квартири приходиться по ? частини квартири.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 червня 1993 року №77, виданого Бюро приватизації житла Одеського сталепрокатного виробничого об'єднання імені Дзержинського, на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, належить кожному по ? квартири АДРЕСА_1, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати рівними по ? частці кожного в праві спільної сумісної власності: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на ? квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,8 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., не приймаються до уваги, оскільки недоліки резолютивної частини рішення суду першої інстанції були виправлені ухваленням додаткового рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог й ухвалення нового рішення в цій частині вимог немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік