Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 110 714 грн 46 коп.

Свої вимоги позивач мотивував, що 05 вересня 2008 року між відкритим акціонерним банком «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в сумі 16 900 дол. США зі сплатою 13 % річних та терміном повернення до 04 вересня 2015 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 15 липня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 110 714 грн 46 коп., із яких: прострочені нараховані відсотки - 14 096 грн 20 коп., нараховані проценти - 917 грн 49 коп., пеня - 4 526 грн 33 коп., прострочена заборгованість - 41 820 грн 87 коп., залишок строкової заборгованості - 49 299 грн 57 коп.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року, позов ПАТ «Фідобанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Фідобанк» заборгованість за кредитним договором від 05 вересня 2008 року в розмірі 110 714 грн 46 коп., із яких: прострочені нараховані відсотки - 14 096 грн 20 кп., нараховані проценти - 917 грн 49 коп., пеня - 4 526 грн 33 коп., прострочена заборгованість - 41 820 грн 87 коп., залишок строкової заборгованості - 49 299 грн 57 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючиь на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові рішення судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 05 вересня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти в сумі 16 900 дол. США зі сплатою 13 % річних та терміном повернення до 04 вересня 2015 року.

06 листопада 2009 року та 15 січня 2010 року між сторонами було укладено додаткові угоди № № 1 та 2 відповідно до кредитного договору від 05 вересня 2008 року.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, згідно із меморіальним ордером від 05 вересня 2008 року надав позичальнику кошти. Відповідач свої зобов'язання не виконав, допустив прострочення повернення кредитних коштів, унаслідок чого станом на 15 липня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 110 714 грн 46 коп., яка складається з 14 096 грн 20 коп. - прострочених нарахованих відсотків, 971 грн 49 коп. - нарахованих відсотків, 4 526 грн 33 коп. - пені, 41 820 грн 87 коп. - простроченої заборгованості, 49 299 грн 57 коп - залишку строкової заборгованості.

Увалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Фідобанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник не виконує взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, має прострочену заборгованість, яка повинна бути стягнута з нього.

Проте повністю погодитися з висновками судів не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Із матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2008 року був укладений кредитний договір між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_3

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що між ним та ПАТ «Фідобанк» відсутні будь-які правовідносини, оскільки він не укладав з позивачем будь-яких угод та не отримував від ПАТ «Фідобанк» грошових коштів.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, яка визначає підстави заміни кредитора у зобов'язанні, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:

1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);

2) правонаступництва;

3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);

4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Згідно зі ст. 513 ЦК України, яка встановлює форму правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ст. 527 ЦК України кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не встановив, чи є позивач правонаступником ВАТ «Ерсте Банк» та не з'ясував, чи мав він право звертатись до суду з позовною заявою щодо стягнення на свою користь заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3

У матеріалах справи відсутні докази про відступлення ВАТ «Ерсте Банк» права вимоги будь-кому.

Між тим, із копії статуту ПАТ «Фідобанк» вбачається, що воно є правонаступником публічного акціонерного товариства «СЕБ Банк» (а. с. 81).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що 30 вересня 2014 року між ПАТ «Фідобанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» (далі - ТОВ «ФК»Вендор») був укладений договір про відступлення права вимоги № 6.

Згідно із п. 3.1.5 зазначеного договору ПАТ «Фідобанк» зобов'язався повідомити про відступлення права вимоги у строк протягом 30 днів.

Відповідно до п. 3.1.4. зазначеного договору від 30 вересня 2014 року ПАТ «Фідобанк» із моменту переходу права вимоги не має права проводити будь-які операції відносно заборгованості боржників (нараховувати неустойку, змінювати розмір процентної ставки, реструктурувати заборгованість та інше), надавати боржникам дозволи або вказівки про перерахування грошових коштів по сплаті заборгованості на рахунки первісного кредитора.

Також відповідно до п. 3.1.8 договору від 30 вересня 2014 року з моменту переходу прав вимоги до ТОВ «ФК «Вендор» ПАТ «Фідобанк» не має права використовувати найменування первісного кредитора з метою здійснення тиску на боржників, введення їх в оману шляхом надання неправдивої інформації, а також відправляти листи від імені первісного кредитора з вимогою щодо погашення заборгованості.

Втім, вирішуючи спір, суд не з'ясував, чи мало ПАТ «Фідобанк» на момент подачі позовної заяви (19 лютого 2015 року) права і відповідні повноваження на вчинення такої процесуальної дії з огляду на укладений 30 вересня 2014 року договір про відступлення права вимоги.

Суд також не надав ніякої оцінки доводам ОСОБА_3 з приводу того, що він не був повідомлений про відступлення права вимоги, а у долученій до матеріалів справи вимозі, що направлена від імені ТОВ «ФК «Вендор», відправником значиться ПАТ «Фідобанк».

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Суди, приєднавши до матеріалів справи договір про відступлення ТОВ «ФК «Вендор» права вимоги ТОВ «Фінанс Траст Груп» від 14 липня 2015 року та реєстр прав вимог до нього, у якому значиться й кредитний договір від 05 вересня 2008 року, на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не вирішили питання про склад осіб, які беруть участь у справі, не вирішили питання про залучення до участі у справі ТОВ «Фінанс Транс Груп».

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик