АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2091/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю апелянтки ОСОБА_1, відповідача позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права спільної сумісної власності, визначення порядку користування квартирою та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначала, що вони з відповідачем з червня 1998 року по 01.09.1999 року проживали однією сімєю у фактичних шлюбних стосунках, в липні 1999 року разом поселилися як члени сімї до помешкання батьків відповідача у с. Скаржинці Ярмолинецького району, заяву про реєстрацію шлюбу подали 01.08.1999 року і 01.09.1999 року зареєстрували шлюб. Позивачка вказувала, що під час спільного проживання із відповідачем за спільні кошти вони придбали квартиру АДРЕСА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір дольової участі у будівництві житла з ВАТ «Хмельницькзалізобетон». ОСОБА_1 зазначає, що ними була сплачена повна вартість квартири двома платежами по 17500 грн. кожний відповідно 13.08.1999 року та 13.10.1999 року, а ВАТ «Хмельницькзалізобетон» після здачі будинку в експлуатацію передало у їхню власність квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65 кв.м. Як зазначає ОСОБА_1 кошти на придбання цієї квартири були внесені від імені відповідача як під час їхнього спільного проживання однією сімєю за 2 тижні до реєстрації шлюбу, так і після реєстрації шлюбу. Тому, на думку позивачки, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просила суд встановити факт проживання із відповідачем однією сімєю з червня 1998 року по 01.09.1999 року без реєстрації шлюбу, визнати за сторонами право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, поділити спільне майно, визнавши за позивачкою право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 та визначити порядок користування вищевказаною квартирою, виділивши їй з двома малолітніми дітьми в користування дві житлові кімнати площею 17,22 кв.м. та 8,24 кв.м. Відповідачу виділити в користування житлову кімнату площею 12,5 кв.м. Місця загального користування у квартирі (кухню, ванну кімнату, туалет та прихожу) залишити у спільному використанні сторін.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 01 лютого 2016 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_4

У червні 2016 року до суду із позовом про визнання права особистої власності на квартиру звернувся ОСОБА_2, який зазначав, що 12.08.1999 р. він уклав договір дольової участі у будівництві з ВАТ «Хмельницькзалізобетон» і в строк, визначений договором, вніс пайові внески в сумі 35100грн., що підтверджується квитанціями № 006 від 13.08.1999 року та № 007 від 23.08.1999 року. ОСОБА_2 вказує, що після прийняття будинку в експлуатацію, 07.06.2001 року він отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Так як платежі за квартиру він сплатив до шлюбу з ОСОБА_1 за свої особисті кошти, ця квартира є його єдиним житлом, а відповідачка створює неможливі умови для проживання в спірній квартирі, тому ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 09.08.2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обєднано в одне провадження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2016 року позову заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 66,1 кв.м.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку і в обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Апелянтка вказує, що клопотання і заяви, які мав надати її адвокат на захист її прав та інтересів були проігноровані судом, оскільки в останньому судовому засіданні адвокат не зміг бути присутнім, а апелянтка не обізнана в процесуальному та матеріальному законодавстві і не змогла в повній мірі захищати свої права, крім того судом не було розяснено про те, що в даному засіданні буде прийматися рішення по справі. На думку ОСОБА_1 суд, приймаючи рішення взяв до уваги одні докази і практично проігнорував інші. Також, апелянткою зазначається, що судом не взято до уваги покази свідків, які вказували на те, що вона з ОСОБА_2 вела спільне господарство. Тому апелянтка просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задоволити її позов у повному обсязі.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року вирішено питання про судові витрати.

Апелянтка апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі і просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2, його представник та представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_4 до суду не з»явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день і час слухання справи повідомлена належним чином.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції вірно встановив, що 12.08.1999 року між ВАТ «Хмельницькзалізобетон» (Товариство) та ОСОБА_2 (Пайовик) було укладено договір про дольову участь у будівництві, відповідно до якого Пайовик зобов»язується внести цільовий внесок Товариству на будівництво трьохкімнатної квартири № 9, загальною площею 65 кв.м. у 80-ти квартирному житловому будинку по вул. Щорса, 42.

На виконання вищезазначених договірних зобовязань ОСОБА_2 вніс на рахунок ВАТ «Хмельницькзалізобетон» кошти 13 серпня 1999 року в сумі 17550 грн. (квитанція № 006 від 13.08.1999 року) та 23 серпня 1999 року - в сумі 17550 грн. (квитанція № 007 від 23.08.1999 року).

01 вересня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, від якого народилися: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

07.06.2001 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право особистої власності на квартиру № 9, загальною площею 65 кв.м. по вул. Щорса, 42 в м. Хмельницькому.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції пришов до вірного висновку, що ці вимоги є недоведеними. А визнаючи право особистої приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 36,8 кв.м., загальною площею 66,1 кв.м., суд першої інстанції правильно виходив з того, що кошти по договору дольової участі від 12.08.1999 року були сплачені ОСОБА_2 із власних коштів та в період до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України (що був чинний на час виникнення спріних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як слідує із роз»яснень, що викладені в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

В силу положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення постановлено судом першої інстанції при неповному з»ясуванні усіх фактичних обставин справи і при не дослідженні доказів є голослівними, адже апелянтом не зазначено, які саме фактичні обставини справи не з»ясовані судом та які докази суд не дослідив. Як вбачається із матеріалів справи, судом досліджені усі докази, що надавалися сторонами та їх представниками, а посилання ОСОБА_1 на те, що спірна квартира була придбана в результаті спільної її і відповідача праці є, в порушення вимог ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, недоведеними.

Посилання апелянтки на ту обставину, що вона неправомірно була позбавлена

права на отримання правової допомоги є такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, як вбачається із журналів судових засідань від 24.11.2015 року, 24.12.2015 року, 29.02.2016 року, 19.04.2016 року, 17.05.2016 року, 09.08.2016 року (а.с. 22, 30, 49, 69, 76, 86) участь в судовому засіданні приймали ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_7 Судові засідання 24.03.2016 року, 21.07.2016 року не відбулися з підстав неявки представника позивача ОСОБА_1 ( а.с.65, 78). Про день і час судового засідання, що призначене на 08.09.2016 року були повідомлені належним чином позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 (а.с.87). Як слідує із журналу судового засідання від 08.09.2016 року судом першої інстанції було роз»яснено ОСОБА_1 її права та обов»язки, з»ясовано її думку щодо продовження розгляду справи і остання не заявляла клопотання про відкладення її розгляду з підстав неявки представника та не заперечувала щодо продовження розгляду справи по суті. А тому, враховуючи позицію ОСОБА_1, належне повідомлення усіх учасників процесу, відсутність клопотань щодо перенесення розгляду справи та строки розгляду справи у суду першої інстанції були підстави щодо продовження розгляду справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права при оцінці доказів, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України було дано оцінку усім доказам і ці доводи апеляції зводяться саме до незгоди апелянтки із їх оцінкою.

Підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. Пєнта

(підпис) ОСОБА_8

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду ОСОБА_5

___________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9 Справа № 22ц/792/2091/16

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 2,5