№ 207/4795/15-ц
№ 2/207/363/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Дніпродзержинськ

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Юрченко І.М.,

при секретарі: Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору без застосування наслідків недійсності,

В С Т А Н О В И В :

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що 29 травня 2008 року між нею - ОСОБА_2, в подальшому прізвище було змінено на ОСОБА_1 (далі за текстом позивач) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (надалі Банк, Кредитор або Відповідач) був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк зобовязався надати Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній вашої в сумі 41 160,00 (сорок одна тисяча сто шістдесят) доларів США 00 цнт. на строк з 29 травня 2008 року по 29 травня 2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди, а Позичальник зобовязується повернути кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Позивачка зазначає, що ретельно і уважно перечитавши та вивчивши цей кредитний Договір, проаналізувавши Законодавство України, що стосується правовідносин між сторонами, які склалися в процесі укладання та виконання умов Договору, вона прийшла до висновку, що при укладанні кредитного договору Відповідач не лише порушив вимоги законодавства України, але й навмисно ввів її (позивача) в оману на користь Банку, виходячи з наступного.

Всупереч вимогам п.п. «д» п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п. «в» п. 2.1, п.3.8. Постанови НБУ №168 банк при укладенні кредитного договору не надав позичальнику в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Позичальнику не тільки не було надано в письмовій формі детального розпису сукупної вартості кредиту й іншої інформації, яка передбачена п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р., але банк взагалі не розяснив, в чому полягають відмінності між формами кредитування і між зобовязаннями споживача.

Отже, в наслідок укладення кредитного договору виник дисбаланс прав та зобов'язань між банком та споживачем банківських послуг.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Така інформація Позичальнику до укладення ним спірного договору банком не надавалась, примірник Кредитного договору Позичальник отримав лише в день укладання договору та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами.

Згідно п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з предметом Кредитного договору, його невід'ємною частиною є повернення кредиту та сплата процентів, а так як у Кредитному договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для Позивача, як споживача, то відсутня частина предмету кредитного договору, що суперечить ч. 1 ст. 1054 ЦК України.

Тому Кредитний договір суперечить ч. ст. 1054 ЦК України, п. 2 абз.3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», так як в ньому відсутні декілька істотних умов.

На думку позивача, відповідачем було допущене істотне порушення прав споживача фінансових послуг, через невиконання вимог закону щодо надання позичальнику повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у звязку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання.

Відповідно до п.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Пунктом 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позивач вважала, що складений банком Кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає пріоритетність прав тільки у банку, мінімізуючи їх для позичальника і навпаки вказаним договором встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника, при відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку банку.

Вказані умови договору є несправедливими, оскільки згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є (ст. 215 ЦК України) недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо умов його дійсності, встановлених частинами 1 - 3, 5 - 6 ст. 203 ЦК України.

Вказана норма ЦК України визначає лише загальні умови недійсності правочину, але при наявності спеціальних норм закону умови недійсності правочину визначаються цими спеціальними нормами.

Позивачка вважала, що умови кредитного договору є несправедливими, а отже підлягають визнанню недійсними.

На підставі викладеного позивачка просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», без застосування наслідків недійсності.

Позивач та представник позивача у судове засідання не зявились, представником позивача надано заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, його представником надана суду заява, в якій він просив розглянути дану справу за його відсутністю з урахуванням наданих раніше письмових заперечень.

В наданих суду запереченнях представник відповідача зазначив, що позовні вимоги позивача не визнає у повному обсязі з наступних підстав:

29.05.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі за текстом «Кредитний договір») згідно умов якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 41160,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених Договором, з терміном повернення не пізніше 29.05.2029 року (п.1.2.2. Кредитного Договору).

Банк в повному обсязі виконав свої зобовязання за кредитним договором, видав кредитні кошти у розмірі 41160 доларів США шляхом видачі готівки через касу Банку (п.1.5. Кредитного Договору). Факт перерахування кредитних коштів в іноземній валюті, передбаченій умовами Договору, Позичальник не заперечує.

У відповідності до п.п.9.2 Кредитного договору - підписуючи цей Договір, Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного Договору, а також те, що він повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки за ним і погоджується з ними, а також те, що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Відповідно до п.1.2.2. кредитного договору, позичальник зобовязався повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 29.05.2029 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, обумовлений договором, а також позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати відсотки шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 364,00 доларів США. З огляду на зазначене, позивач самостійно звернулася до банку з заявою про її кредитування, вона мала можливість прокредитуватися в інших банках, але обрала найбільш сприятливі умови кредитування для себе.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання. Також, відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Однак Позичальник у встановленому порядку не відмовлялася від виконання умов кредитних договорів та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов'язань за кредитним договором. Протягом шести років виконувала зобовязання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 28.05.2014 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 08.05.2015 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту).

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику через касу Банку. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку остання передала банку в іпотеку.

За таких умов, договір вважається укладеним з моменту, коли банк, як сторона, яка одержала пропозицію клієнта укласти кредитний договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у заяві (ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання позивача у своїй позовній заяві на те, що договір укладений між ним та банком не відповідає вимогам чинного законодавства України, а саме банк ввів клієнта в оману, не надав інформації в письмовій формі, передбаченої нормами чинного законодавства є безпідставними та необґрунтованими.

ОСОБА_1 особисто 12.05.2008 року звернулася до ПАТ «УкрСиббанк» з заявою про кредитування для придбання нерухомості, надала кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом в заяві.

Таким чином, позивач отримала усю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість його свідомого і правильного вибору.

Крім того, Банк вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач міг скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Таким правом позивач не скористався, а тому, відповідно, погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Крім того, Позичальником тривалий час виконувались умови кредитних договорів, сплачувались відсотки та обовязкові платежі по кредиту.

З огляду на зазначене ПАТ «УкрСиббанк» вважає що позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про недобросовісність банківської установи при укладенні кредитного договору, невідповідності змісту правочину цивільному законодавству, які потягнули б за собою визнання договору кредиту недійсним.

Вважали, що твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту, спростовуються наступним:

Перед укладенням Кредитного договору Банком, в порядку ЗУ «Про захист прав споживачів» надано Позичальнику інформаційний лист, що підтверджується підписанням Позичальника Кредитного договору.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.05.2008 року, що підтвердив власним підписом.

Представник відповідача зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності. Позивач в силу ст.13 ЦК України зловживає правом на захист

Зміст договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29.05.2008 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони договору в момент його укладення підтвердили наявність в них необхідного обсягу цивільної дієздатності. Кредитний договір вчинений у встановленій законодавством України письмовій формі, та був спрямований на реальне настання правових наслідків врегулювання між Позичальником та Банком кредитних відносин, які виникли на підставі укладення зазначеного договору.

Тривалий час Позичальник виконувала обовязки за кредитним договором, сплачувала відсотки за кредитом та повертала банку обовязкові платежі по кредитному договору (відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту остання дата платежу Позичальником по кредитному договору припадає на 08.05.2015 року), однак звернулася до суду за захистом «порушеного права» лише 17.11.2015 року (дата позову). Оскільки Позивач з 29.05.2008 року з дати укладення кредитного договору виконувала його умови, ПАТ «УкрСиббанк» вважає що їй було достеменно відомо про наявність договору та його умов, і власними діями визнала умови договору, здійснювала погашення.

Таким чином вважали, що встановлений законодавством три річний строк, в межах якого особа може звернутися за захистом порушеного права сплив 29.05.2011 року. Відповідно до ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі зазначеного просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору без застосування наслідків недійсності відмовити у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання віх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило.

Дослідивши письмові докази та оцінивши усі докази по справі в їх сукупності суд приходить до наступних висновків:

У судовому засіданні встановлено, що 29 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, в подальшому прізвище було змінено на ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 (ар.43-46).

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до п. 1.1 договору про надання споживчого кредиту від 29 травня 2008р., який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем, банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземні валюті в сумі 41160,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором, з терміном повернення не пізніше 29.05.2029 року (п.1.2.1).

Відповідно до п.1.2.2 Договору погашення кредиту відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 364,00 доларів США (триста шістдесят чотири доларів США 00 центів) в день сплати ануїтетних платежів.

Укладаючи договір, сторони за ним погодили також порядок нарахування та сплати процентів (п.1.3.3, 1.3.4), мету надання кредиту (п. 1.4), черговість погашення грошових зобов'язань (п. 1.6) тощо.

Відповідно до пункту 1.2.2. договору позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок №578 відкритий в АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до пункту 1.2.3. договору Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів, спрямованих на погашення кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів, можливих штрафних санкцій, що визначені цим договором, в повному обсязі на рахунок банку, визначений у пункті 1.2.2. цього договору.

Також у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 особисто 12.05.2008 року звернулася до ПАТ «УкрСиббанк» з заявою про кредитування для придбання нерухомості, надала кредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (ар.с.38-39).

Твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

У судовому засіданні було встановлено, що перед укладенням Кредитного договору Банком, а саме 12.05.2008 року відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» надано Позичальнику інформаційний лист (ар.с.41-42), що підтверджується підписанням Позичальника Кредитного договору, в якому у тому числі роз'яснюється про умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними .

У вищезазначеному інформаційному листі також зазначено, що (ар.с.-42), що у випадку обрання кредитування в іноземній валюті, позичальник попереджається про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за договором покладаються на позичальника.

Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невідємною частиною Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29.05.2008 року, що підтвердив власним підписом (ар.с.48-52).

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

У відповідності до п.п.9.2 Кредитного договору - підписуючи цей Договір, Позичальник підтверджує свою здатність виконувати умови даного Договору, а також те, що він повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обовязки за ним і погоджується з ними, а також те, що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Відповідно до п. 10.13 Кредитного договору, Позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.

Окрім цього слід зазначити, що позивач ОСОБА_4 на час звернення до ПАТ «УкрСиббанк» з заявою про кредитування для придбання нерухомості та ознайомлення з умовами кредитування сама являлась працівником даного банку, а саме старшим консультантом фін. СМБ (ар.с.40).

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику через касу Банку. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку остання передала банку в іпотеку.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, та позивач здійснював повернення кредиту та сплату відсотків за його користування на виконання умов договору протягом шести років, виконувала зобовязання за кредитним договором належним чином (факт повернення кредитних коштів за тілом кредиту до 28.05.2014 року та остання оплата процентів за користування кредитними коштами 08.05.2015 року підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту) (ар.с.61-70).

При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, відповідач не скористався правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликав свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення відповідачем своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Суд доходить висновку про безпідставність посилання позивачки на те, що оскільки ПАТ «Укрсиббанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, то такий договір є недійсним, оскільки представником відповідача ПАТ «Укрсиббанк» було надано документи, які передували укладанню кредитного договору між сторонами, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивачка посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться додаток до кредитного договору №1 "Інформаційний лист" та № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивачка ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані додатки до та під час укладення кредитного договору.

Крім того, позивачка в своєму позові посилається на те, що банк ввів її в оману, проте з таким, доводом позивача погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору, додатку № 1 та додатку № 2, з якими позивачка була ознайомлена.

За таких обставин довод позивачки про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений внаслідок введення в оману позичальника з боку банку, необґрунтований, оскільки, виходячи з положень ч. 1 ст. 11, ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, є самостійними підставами визнання договорів недійсними.

Матеріалами справи не встановлено та позивачкою не доведено категоричного висновку щодо введення її в оману під час укладання договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписала.

Таким чином суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсними відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивачка не навела доказів щодо введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, умов кредитування та їх відмінностей, повідомив про валютні ризики і т.п. У додатках до договору споживчого кредиту №1 "Інформаційний лист" та № 2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

А отже вивчивши всі обставини та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Окрім цього слід зазначити наступне. Враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності, передбаченої ст.257 ЦК України, слід також зазначити, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивачка з 29.05.2008 року з дати укладення кредитного договору виконувала його умови, суд вважає що їй було достеменно відомо про наявність договору та його умов, і власними діями вона визнала умови договору, здійснювала погашення, а необізнаність позивача з правових питань не є поважною причиною пропущення позовної давності. А отже, суд приходить до висновку, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, окрім всіх вищеперелічених, є також сплив позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215,218, 292-294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», без застосування наслідків недійсності відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І.М.Юрченко