єдиний унікальний номер справи 423/1977/16-ц
номер провадження 2/423/425/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі

головуючої судді Лизенко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лугової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у судовій залі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, Попаснянська районна військово-цивільна адміністрація у особі служби у справах дітей, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі та мають неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Спору щодо місця проживання дитини немає. Вона має намір тимчасово виїхати разом з сином за межі України до Російської Федерації через складну ситуацію у м.Золоте Попаснянського району, де вона мешкає, оскільки останнім часом посилилися обстріли з боку НЗФ. Вважає, що ненаданням згоди відповідачем порушуються права дитини, тому просила суд надати їй дозвіл на оформлення всіх повязаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за межі України малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька дитини ОСОБА_2; надати малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до Російської Федерації з метою оздоровлення, зворотній вїзд на територію України у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2, строком на три роки.

У судове засідання позивачка та її представник не зявились, у письмовій заяві просили розглянути справу за їх відсутності, позов підтримали, заперечували проти заочного розгляду справи.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини незявлення суд не повідомив, клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Представник третьої особи ОСОБА_4 до суду не зявилась, у письмовій заяві не заперечувала проти задоволення позову.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Позивачка та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.5).

Дитина проживає разом з матірю та перебуває на її утриманні, що підтверджується копією рішення Первомайського районного суду Луганської області від 23.10.2012 про стягнення аліментів (а.с.8).

Згода відповідача на тимчасовий виїзд дитини за межі України у передбаченій законом формі відсутня.

Задовольняючи позов, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою КМУ від 07.05.2014 року №152.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон…За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази, суд доходить висновку, що тимчасове обмеження обсягу спілкування відповідача з дитиною та його участі у вихованні сина у звязку з тимчасовими нетривалими виїздами дитини за межі України виправдане забезпеченням права дитини на належний фізичний, духовний та моральний розвиток.

До такого висновку суд дійшов з врахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», яке підлягає застосуванню на території України, так як згідно ст.9 Конституції України, ст.8 ЦПК України Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є частиною національного законодавства. Заява Ханта, який є громадянином ОСОБА_5, в частині провадження щодо опіки стосувалась того, що 5 грудня 2003 року суд першої інстанції ухвалив рішення на користь М. і позбавив заявника батьківських прав щодо дитини, проживаючої разом з матірю на території України, мотивуючи рішення тим, що заявник не виконував належним чином свої батьківські обовязки, зокрема, він не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з нею і взагалі втратив до дитини інтерес. Суд також взяв до уваги те, що заявник не скаржився до місцевих органів опіки та піклування на те, що М. забороняла йому бачитись із дитиною. Суд не взяв до уваги доводи заявника щодо неможливості брати участь у вихованні дитини в звязку із забороною вїзду на територію України, зазначивши, що заявник не зустрічався із сином з січня 2003 року.

Даним рішенням визнано порушення державою Україна статті 8 Конвенції відносно заявника, так як заявник не був залучений у провадження, в результаті яких приймались рішення, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення захисту його інтересів, а державні органи вийшли за межі своєї свободи розсуду і не забезпечили справедливу рівновагу між інтересами заявника та інших осіб.

Стверджуючи дане порушення, Європейський суд з прав людини зазначив, «…що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див., наприклад, рішення від 27 листопада 1992 р. у справі «Олсон проти Швеції (№ 2)» (Olsson v. Sweden (№ 2)), Series A, № 250, с. 3536, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які у залежності від природи та важливості можуть переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоровю чи розвитку дитини (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 10081009, п. 78)».

Повертаючись до обставин даної цивільної справи, суд зазначає, що відсутність згоди відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон фактично порушує права дитини на свободу пересування, належний фізичний та культурний розвиток. При цьому, суд визнає, що з огляду на мету та незначну тривалість виїзду дитини за кордон, враховуючи відсутність обґрунтованих підстав для відмови батька у цьому, обмеження прав відповідача є незначним та врівноважено найвищими інтересами дитини.

Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Згідно ст.88 ЦПК України на користь позивачки з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст.10, 11, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, Попаснянська районна військово-цивільна адміністрація у особі служби у справах дітей, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька задовольнити.

Надати матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, дозвіл на оформлення всіх повязаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за межі України до Російської Федерації неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, без згоди батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України.

Надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди за межі України до Російської Федерації з метою оздоровлення та культурного розвитку, зворотній вїзд на територію України у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_5, громадянки України, без згоди батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, строком на три роки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Попаснянський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, або у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не скасоване.

Суддя І.В. Лизенко