Справа №484/1040/16-ц 08.08.2016 08.08.2016 08.08.2016
Справа №484/1040/16-ц Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/1824/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія 31
Рішення

Іменем України

08 серпня 2016 року місто ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного підприємства з орендними відносинами «Урожай», Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_4 предявив вищевказаний позов до Приватного підприємства з орендними відносинами «Урожай» (далі ПП ЗОВ «Урожай») та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (далі ПрАТ СК «Провідна»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 31 березня 2015 року, водій ОСОБА_6, керуючи автомобілем Камаз 53215 реєстраційний номер НОМЕР_1 в счепці з причепом бортовим СЗАП 8357, реєстраційний номер НОМЕР_2, рухаючись по вулиці Осадчого в місті Вознесенську Миколаївської області, на заокругленій її частині на спуск, грубо порушив вимоги п.п.2.3.б та п.12.1 Правил дорожнього руху України, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозився, і стан транспортного засобу, внаслідок чого не зміг контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впоровся з керуванням свого транспортного засобу, внаслідок чого причеп виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автобусом МERSEDES BENZ Sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував позивач.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

У кримінальному провадженні цивільний позов ОСОБА_4 до ПП ЗОВ «Урожай» і ПрАТ СК «Провідна» про стягнення матеріальної і моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2016 року зазначений вирок в частині призначення покарання змінений. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, призначеного у вигляді позбавлення волі, з випробуванням із іспитовим строком 2 роки. В іншій частині вирок міськрайонного суду залишено без змін.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу були заподіяні тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. В наслідок чого, останній знаходився на стаціонарному лікуванні у Вознесенській центральній районній лікарні з 31 березня 2015 року по 14 квітня 2015 року, де йому була проведена операція - Лапароцентез; Торокоцентез зліва; Лапаратомия. Спленєктомия. Дренування черевної порожнини. На лікування останнім було витрачено кошти в загальному розмірі 12 661 грн. 74 коп.

Крім того, під час дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений одяг позивача на загальну суму 3 685 грн., з яких: куртка, вартістю 1 100 грн., брюки (джинси), вартістю 700 грн., сорочка, вартістю 375 грн., туфлі вартістю 820 грн., кофта вартістю 690 грн.

Окрім майнової шкоди, ОСОБА_4 заподіяна також моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях через біль від отриманих тілесних ушкоджень, неможливістю працювати та утримувати родину, а також необхідність позичати гроші на лікування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач визначив у 100 000 грн.

Оскільки на момент здійснення дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_6 керував транспортними засобами, які згідно зі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів належать ПП ЗОВ «Урожай», з яким ОСОБА_6 знаходився в трудових відносинах, то саме підприємство, як на думку позивача, повинно відшкодувати спричинену йому шкоду та враховуючи, що ПП ЗОВ «Урожай» застрахувало свою цивільну відповідальність у ПрАТ СК «Провідна», (страхові поліси АІ/7019307, АІ/7019303), позивач з врахуванням часткової компенсації йому моральної шкоди винною особою ОСОБА_6 у розмірі 13 000 грн., просив стягнути з ПрАТ СК «Провідна» на його користь вартість несплаченого матеріального збитку у розмірі 16 346 грн. 74. коп., моральну шкоду в сумі 817 грн. 33 коп., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в сумі 3 086 грн. 22 коп. та три проценти річних від прострочених сум у розмірі 210 грн. 21 коп., а також стягнути с ПП ЗОВ «Урожай» 87 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача ПП ЗОВ «Урожай» посилався на відсутність підстав відшкодування шкоди підприємством, заподіяної з вини водія ОСОБА_6

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «Провідна» на користь ОСОБА_4 вартість несплаченого матеріального збитку (страхова виплата) в сумі 16 346 грн. 74 коп. та на відшкодування моральної шкоди - 817 грн. 33 коп., а також витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн., а всього стягнуто 19 164 грн. 07 коп. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_7, в апеляційній скарзі, поданій через його представника ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ПП ЗОВ «Урожай» на його користь компенсацію моральної шкоди, розмір якої становить 87 000 грн.

Рішення суду в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з ПрАТ СК «Провідна» не є предметом перевірки на його законність і обґрунтованість в апеляційному порядку згідно з правилами ч.1 ст.303 ЦПК України.

Апеляційна скарга ОСОБА_4, подана через його представника ОСОБА_5, підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ОСОБА_4 про відшкодування ПП ЗОВ «Урожай» моральної шкоди у розмірі 87 000 грн., міськрайонний суд виходив із того, що третя особа ОСОБА_6В добровільно відшкодував позивачу 13 000 грн. моральної шкоди, із страхової компанії стягнуто 817 грн. 33 коп. моральної шкоди, а тому визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, не відповідає характеру та тяжкості моральних страждань останнього.

З такими висновками міськрайонного суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним у справі доказам та не узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Частина 1 ст.1167 ЦК України визначає загальні умови відповідальності за заподіяння моральної шкоди, за наявності яких виникає відповідне зобовязання. До них належать: моральна (немайнова) шкода, протиправна дія (бездіяльність), причинний звязок між діями (бездіяльністю) і такою шкодою, вина.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 31 березня 2015 року, третя особа ОСОБА_6, керуючи автомобілем Камаз 53215 реєстраційний номер НОМЕР_1 в счепці з причепом бортовим СЗАП 8357, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ПП ЗОВ «Урожай», грубо порушив вимоги п.п.2.3.б та п.12.1 Правил дорожнього руху України, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозився, і стан транспортного засобу, внаслідок чого не зміг контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впоровся з керуванням свого транспортного засобу, внаслідок чого причеп СЗАП 8357, реєстраційний номер НОМЕР_2, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автобусом МERSEDES BENZ Sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував позивач.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортних засобів, що належать ПП ЗОВ «Урожай» застрахована. Так, 27 грудня 2014 року між ПП ЗОВ «Урожай» та ПрАТ СК «Провідна» укладено договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до полісів №АІ/7019307, №АІ/7019303 забезпеченим транспортним засобом є автомобіль Камаз 53215 реєстраційний номер НОМЕР_1 та причеп СЗАП 8357, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.63, зворот).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автобусу МERSEDES BENZ Sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_3 та причепу СЗАП 8357, реєстраційний номер НОМЕР_2 були заподіяні механічні ушкодження, а водій ОСОБА_4 та пасажири його автобуса ОСОБА_8, Ду`дєва Е.А. та ОСОБА_3 отримали тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №129 від 02 червня 2015 року, ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми органів черевної порожнини, розриву селезінки, внутрішньочеревного крововиливу, закритої травми грудної клітини, переломів 5,6,7,8 ребер зліва, гемотораксу, забою лівого тазостегнового суглобу, садна, крововиливи в області лівого тазостегнового суглобу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винним в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

У кримінальному провадженні цивільний позов ОСОБА_4 до ПП ЗОВ «Урожай» і ПрАТ СК «Провідна» про стягнення матеріальної і моральної шкоди було залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 січня 2016 року зазначений вирок в частині призначення покарання був змінений. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, призначеного у вигляді позбавлення волі, з випробуванням із іспитовим строком 2 роки. В іншій частині вище зазначений вирок залишено без змін.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у Вознесенській центральній районній лікарні з 31 березня 2015 року по 14 квітня 2015 року, де йому була зроблена операція - Лапароцентез; Торокоцентез зліва; Лапаратомия. Спленєктомия. Дренування черевної порожнини та останній був вимушений нести витрати на лікування, загальний розмір яких, визначений ним у сумі 12 661 грн. 74 коп.

Крім того, під час дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений одяг позивача на загальну суму 3 685 грн., з яких: куртка, вартістю 1 100 грн., брюки (джинси), вартістю 700 грн., сорочка, вартістю 375 грн., туфлі, вартістю 820 грн., кофта, вартістю 690 грн.

Звертаючись з вимогами про відшкодування моральної шкоди, позивач виходив із того, що завдана ОСОБА_6, як працівником під час виконання ним трудових обовязків, моральна шкода відшкодовується підприємством, з яким він перебуває в трудових відносинах, а тому вважав, що підприємство і страхова компанія повинні її компенсувати.

За загальними правилом ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч.1 ст.1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

Згідно з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У ч.1 ст.1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто, ч.1 ст.1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч.2 ст.1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч.2 ст.1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст.1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст.ст.1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними субєктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст.1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст.1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного звязку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст.1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Тобто, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обовязків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч.1 ст.1172 ЦК України та ч.2 ст.1187 ЦК України.

Положення ч.1 ст.1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст.1187 ЦК України).

В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст.ст.1187,1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст.1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Проте на порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України міськрайонний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору в частині відшкодування моральної шкоди та не враховував, що водій ОСОБА_6 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди у трудових відносинах з ПП ЗОВ «Урожай» не перебував (протилежного не встановлено), а володів транспортним засобом на підставі цивільно-правової угоди, а саме на підставі договору про надання транспортних послуг від 02 березня 2015 року, укладеного між ПП ЗОВ «Урожай» та ним, за умовами якого останній зобовязався надавати транспортні послуги з перевезення сільськогосподарської продукції, з використанням належних підприємству на праві власності транспортних засобів. Також, умовами договору узгоджено, що саме на виконавця робіт покладається відповідальність за наслідки дорожньо транспортної пригоди, що сталася з його вини (а.с.207 -210).

Вказаний вище договір та його умови сторонами не оспорювалися.

Отже, водій ОСОБА_6 на час дорожньо-транспортної пригоди не перебував з ПП ЗОВ «Урожай» у трудових відносинах, а був володільцем джерела підвищеної небезпеки у розумінні ст.1187 ЦК України.

У звязку з цим, підстав покладення на ПП ЗОВ «Урожай» обовязку відшкодувати моральну шкоду заподіяну з вини ОСОБА_6, згідно вимог ст.1172 ЦК України, на що посилався позивач, не вбачається.

Разом з тим, винна у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди особа залучена до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і за своїм процесуальним становищем вона не є субєктом матеріально-правових відносин, не користується правами сторін і не несе їх обовязки. А якщо таких осіб не було залучено до участі в справі як відповідачів, то суд не може ухвалити рішення по суті справи проти таких третіх осіб.

З урахуванням положень ст.ст.11,33,303 ЦПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Враховуючи те, що позивачем, який за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, позов предявлено до неналежного відповідача, то в його задоволенні слід було відмовити саме з наведених підстав.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині необхідно змінити в частині підстав відмови в позові та вважати підставою відмови в позові не безпідставність заявлених позовних вимог, а їх предявлення до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 травня 2016 року в частині відмови відшкодування моральної шкоди Приватним підприємством з орендними відносинами «Урожай» змінити в частині підстав для відмови у задоволенні позову.

Вважати підставою відмови у задоволенні вищеназваної вимоги предявлення її до неналежного відповідача.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9