Справа №486/2178/15-ц 08.08.2016 08.08.2016 08.08.2016
Провадження №22-ц/784/1798/16
Справа 486/2178/15-ц
провадження 22-ц/784/1798/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1І
Категорія 57 Доповідач суду апеляційної інстанції ОСОБА_2
Рішення

Іменем України

08 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

зі секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" (далі - Товариство) про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Товариства, який обґрунтовував наступним.

29 вересня 2015 року між ним та Товариством укладено договір фінансового лізингу № 000915, з додатками з метою придбання автомобіля КІА Sportage, 2013 року випуску, вартістю 199 500 грн.

30 вересня 2015 року він сплатив обумовлений договором платіж, повну вартість автомобіля, у розмірі 199 500 грн., який виявився адміністративним платежем, про що йому не було роз'яснено, та банківську комісію - 300 грн.

При цьому, в тексті договору лізингу, предметом договору був вказаний інший автомобіль марки "Nissan Patrol" вартістю 77 672, 60 дол. США.

На таку розбіжність у предметі договору відповідач його запевнив, що він отримає свій автомобіль згідно специфікації, вказаної в ОСОБА_5 № 2 до договору. Ця помилка була виправлена лише у ОСОБА_5 № 2, який відповідач надіслав йому електронною поштою.

Наступного дня, він звернув увагу відповідача, що у надісланому ОСОБА_5 № 2 до договору невірно вказана дата підписання та номер договору. Відповідач відмовився внести виправлення у текст договору лізингу та повідомив, що він отримає автомобіль, який буде доставлено з лізингової стоянки у м. Чоп, згідно ОСОБА_5 № 2 протягом трьох днів після оплати його повної вартості.

Після спливу трьох днів предмет лізингу так і не був йому переданий по причині його відсутності.

26 жовтня 2015 року представник відповідача йому повідомив, що автомобіль подорожчав на 40% через зміну курсу долара США і його вартість складає 476 600 грн. і запропонував написати заяву про розірвання договору лізингу, а в разі заміни предмету лізингу доплатити 50 % теперішньої ціни. Його звернення до відповідача про надання автомобіля або повернення внесеної суми вартості транспортного засобу, залишено відповідачем без відповіді.

Позивач зазначав, що відповідач ввів його в оману щодо предмету договору фінансового лізингу, його ціни, завуалював призначення першого адміністративного платежу під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку.

-2-

Посилаючись на викладені обставини та те, що спірний договір містить в собі несправедливі умови (п.1.4, 3.2.7, 12.1 договору), нотаріально не посвідчений, уточнюючи позовні вимоги в частині розміру процентів за користування коштами, позивач просив визнати зазначений договір фінансового лізингу недійсним та стягнути сплачені ним кошти в якості адміністративного платежу в сумі 199 500 грн., 300 грн. - банківську комісію та за період з 30 вересня 2015 року по 22 квітня 2016 року три проценти річних у розмірі 3 394 грн. і 24 981 грн. - проценти за користування чужими грошовими коштами. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правову допомогу в розмірі 9 000 грн.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на відповідність договору вимогам чинного законодавства.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенні. Визнано договір № 000915 фінансового лізингу від 29 вересня 2015 року укладений між Товариством та ОСОБА_4 недійсним з моменту його вчинення. Стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_4 грошові кошти у вигляді адміністративного збору у сумі 199 500 грн., 3 % річних як санкцію у розмірі 3 394 грн., проценти за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки НБУ - 24 891 грн., сплачену банківську комісію - 300 грон., та витрати на правову допомогу - 9 000 грн., а всього 237 085 грн.

Стягнуто з Товариства на користь держави судовий збір в розмірі 2 280 грн. 85 коп.

В апеляційній скарзі Товариство просило скасувати судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та в межах позовних вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що в договорі фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем від 29 вересня 2015 року індивідуально не визначено предмет лізингу, його справжня ціна, умови пунктів 1.4, 3.2.7, 12.1 оспорюваного договору суперечать вимогам ст. 808 ЦК України, ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг», та є несправедливими, договір нотаріально не посвідчений, а тому дійшов висновку, що є підстави, відповідно до вимог ч. 1, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ч. 3 ст. 215 ЦК України, визнати договір недійсним в цілому та повернення позивачу сплачених ним коштів, відповідно до ст. 216 ЦК України.

Крім того, суд вважав, що позивач має право на стягнення процентів відповідно до положень ст. 536, ст. 625 ЦК України.

Між тим, колегія суддів не погоджується з усіма висновками суду.

Із матеріалі справи вбачається, що 29 вересня 2015 року між сторонами укладено Договір фінансового лізингу № 000915 з додатками, згідно умов якого Товариство зобов'язалося придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування ОСОБА_4 транспортний засіб марки "Nissan Patrol" вартістю 77 672, 60 дол. США, а позивач у свою чергу зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

30 вересня 2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу, ОСОБА_4 сплатив товариству 199 500 грн.00 коп., вказавши в квитанції № 2761/з18 призначення платежу - адміністративний платіж. Також ним на користь банку сплачено 300 грн. за розрахунково-касове обслуговування при прийому готівкових платежів та переказів відповідно до квитанції № 2761/з19 (а.с.14).

-3-

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до приписів статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини 1 статті 203 ЦК України угода визнається недійсною у разі коли вона суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

-4-

Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Зясовуючи обставини щодо предмету лізингу, відповідно якого сторони дійшли згоди, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, помилково вважав встановленим те, що предметом договору лізингу був інший транспортний засіб, а саме КІА Sportage, 2013 року випуску, вартістю 199 500 грн., як вказував позивач.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в договорах фінансового лізингу, які були надані позивачем в суд першої інстанції, а відповідачем в суд апеляційної інстанції з додатками до договору, на час підписання угоди, предметом договору фінансового лізингу зазначено транспортний засіб "Nissan Patrol", вартістю 77 672, 60 дол. США.

Зі змісту ОСОБА_5 № 2 до договору (специфікація), що наданий позивачем (який не містить дати підписання) слідує, що за транспортний засіб КІА Sportage, 2013 року випуску, сплачено 100% ціни, 199 500 грн.

Позивач в суді не заперечував те, що вказаний в п. 1.1. договору транспортний засіб ("Nissan Patrol" вартістю 77 672, 60 дол. США.) був зазначений і у ОСОБА_5 № 2 до договору (специфікація), який він підписав 29 вересня 2015 року. З його пояснень слідує, що наданий ним суду екземпляр ОСОБА_5 № 2 до договору, йому надіслав представник відповідача електронною поштою вже після підписання договору.

Відповідач заперечував те, що на момент підписання договору фінансового лізингу та в подальшому, між ним та позивачем було досягнуто угоди щодо іншого ніж зазначеного в договорі предмета лізингу, а саме транспортного засобу КІА Sportage, 2013 року випуску, вартістю 199 500 грн.

Отже, як встановлено, після укладення договору фінансового лізингу, додаткові угоди щодо зміни предмету лізингу сторони в порядку установленому законом не укладали. До того ж, належні та допустимі докази, які б свідчили про отримання наданого позивачем ОСОБА_5 № 2 до договору від відповідача матеріали справи не містять.

За таких обставин, підстав вважати, що вказані позивачем умови договору мали місце, а ОСОБА_5 № 2 до договору, який він надав, є належним договором, який дійсно був укладений між сторонами, немає.

Між тим, зазначений в п.1.1 договору фінансового лізингу як предмет договору транспортний засіб "Nissan Patrol" ваsе не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки не визначений індивідуальними ознаками, зокрема не визначений його виробник, модель, комплектацію, рік випуску, колір тощо.

Отже, хоча суд і посилався на розбіжності у договорі щодо предмету лізингу, проте його висновок про не визначення індивідуальними ознаками предмета лізингу, є вірним.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29 вересня 2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 1.4, 3.2.7, 12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

-5-

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках.

Пунктом 3.2.7 Договору встановлено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та /або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі перелічені ним кошти за мінусом адміністративного платежу (7767, 26 дол. США).

Таким чином, оскільки надання послуги обумовлене власним розсудом лізингодавця і продавця, відсутня відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків за договором, та обмежене право споживача щодо можливості отримання повернення сплачених ним коштів адміністративного платежу, то такі умови договору є несправедливими.

Більш того, до істотних умов договору лізингу ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Проте, таких лізингових платежів як «за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору», які відповідно до квитанції сплатив позивач у сумі 199 500 грн., вказане положення Закону не містить.

Розділом 12 Договору встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем.

Так, пунктами 12.1-12.13 Договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу.

Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

-6-

Отже, положення розділу 12 Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч ст. 799 ЦК України не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу, є нікчемним, що узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, який є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача в частині підстав визнання недійсним договору фінансового лізингу не заслуговують на увагу, так як зводяться до тлумачення норм діючого законодавства, переоцінки наданих доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, повно, всебічно встановив та перевів обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, невідповідність його вимогам законодавства є такими, що заслуговують на увагу. Тому суд першої інстанції вірно вирішив справу по суті вимог позивача про визнання недійсним договору фінансового лізингу, застосував правові наслідки недійсності правочину, та задовольнив позовні вимоги в цій частині, стягнув 199 500 грн., які відповідач одержав від позивача на виконання цього правочину.

Разом з тим, на думку колегії суддів, необґрунтованим є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої останнім банківської комісії у сумі 300 грн., оскільки відповідач не був стороною договору, за яким позивач сплатив банку грошові кошти за банківською послугою та недодержував цих коштів за договором.

Отже, вимоги позивача про стягнення вказаної комісії не підлягають задоволенню, з підстав передбачених положеннями ст. 216 ЦК України. Вимог про відшкодування вказаних грошових коштів, з інших підстав, позивач не предявляв.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення процентів згідно положень ст. 536, 625 ЦК України.

-7-

Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Суд, визнаючи недійсним договір фінансового лізингу, застосував двосторонню реституцію, на виконання якої вирішив стягнути з відповідача на користь позивача отримані від нього за договором кошти. У зв'язку із цим застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2015 року по справі № 6-2491цс15).

Як встановлено у даній справі, про безпідставність набуття грошових коштів відповідач дізнався з часу ухвалення оскаржуваного судового рішення, яким визнано недійсним договір фінансового лізингу та застосовано двосторонню реституцію. Тому підстав для нарахування відсотків, відповідно до положень ст. 536, 625 ЦК України, на думку колегії суддів, немає.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив вимоги позивача про стягнення з відповідача банківської комісії, а також процентів відповідно до положень ст. 536, 625 ЦК України, то на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні вищезазначених вимог позивача.

Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, предметом апеляційного розгляду є перевірка законності ухваленого у справі судового рішення в частині вирішення питання про розподіл судових витрат понесених позивачем на правову допомогу, а також підставності стягнення з відповідача судового збору.

Відповідно до положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із матеріалів справи вбачається, що 30 грудня 2015 року між адвокатом ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги (а.с.7-38). Представником позивача ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_3 надано рахунок витрат на правову допомогу надану позивачу при розгляді справи, розмір яких загалом становить 10 400 грн. (а.с.70). Такі витрати складаються з: попереднього опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, дослідження судової практики, юридичні консультації, підготовка та складання позовної заяви, представництво в суді.

-8-

Сплата коштів позивачем в сумі 9 000 грн. підтверджується квитанцією (а.с.71).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 затратив загалом 2 год. 52 хв., тому за участь в суді першої інстанції позивач мав сплатити своєму представникові 1 576 грн. 43 коп. За такого, сума витрат на правову допомогу становила 9 000 грн. (1 576 грн. 43 коп. - за участь ОСОБА_3 в судових засіданнях, решта - правова допомога надана поза судовими засіданнями).

Оскільки позов ОСОБА_4 задоволено частково, то відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, за участь ОСОБА_3 у судовому засіданні суду першої інстанції та підготовку ним позовної заяви, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 120 грн. витрат на правову допомогу (пропорційно задоволених вимог).

Відповідно до наведених змін оскаржуваного рішення, зміні підлягає рішення і в частині судового збору, що підлягає стягненню з сторін.

Закон України «Про судовий збір» не передбачає звільнення споживачів від сплати судового збору.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що в суд першої інстанції позивач не сплатив судовий збір, а необхідно було сплатити 2 768 грн. 05 коп. (немайнова та майнові вимоги). Отже з позивача на користь держави підлягає стягненню 285 грн. 85 коп. судового збору, що відповідає 87,47% задоволених вимог, а з відповідача 2 482 грн. 20 коп. За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 2 508 грн. 93 коп., а слід було 3 044 грн. 85 коп. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 535 грн. 92 коп. судового збору та з позивача на користь відповідача - 314 грн. 37 коп.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_4 процентів та банківської комісії скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 24 891 грн., трьох процентів річних - 3 394 грн. та банківської комісії 300 грн.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору фінансового лізингу №000915 від 29 вересня 2015 року та стягнення сплаченого в якості адміністративного платежу 199 500 грн. залишити без змін.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь держави 3 018 (три тисячі вісімнадцять) грн. 12 коп. судового збору в обох судових інстанціях.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_4 6 120 (шість тисяч сто двадцять) грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 285 (двісті вісімдесят пять) грн. 85 коп.

-9-

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» сплачений судовий збір в сумі 314 (триста чотирнадцять) грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_6