АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/78/16 Справа № 204/4346/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Пищида М.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання договору факторингу недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

30 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив застосувати до договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», наслідки недійсності нікчемного правочину та вважати його нікчемним з моменту укладення, та застосувати до договору факторингу від 28.11.2012 року, укладеного між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», наслідки недійсності нікчемного правочину та вважати його нікчемним з моменту укладення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що 19 червня 2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») був укладений кредитний договір № 0401/0608/71-065 для придбання квартири в м. Донецьк за адресою: АДРЕСА_1. Між тими ж самими сторонами було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку було передано вказану квартиру. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2 перед банком, між останнім та третьою особою був укладений договір поруки. 28 листопада 2012 року між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» був укладений договір факторингу щодо передачі прав вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та позивачем. В той же день, 28 листопада 2012 року, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір факторингу щодо передачі прав вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та позивачем. Відповідно до договору про надання споживчого кредиту, за яким було відступлено право вимоги від банку, цільове призначення кредиту - споживчі потреби (для придбання квартири). Тобто, з самого змісту договору випливає, що він був укладений не для здійснення діяльності, як суб'єкта підприємницької діяльності, а на споживчі цілі. Отже, у фактора (ТОВ «Кредитні ініціативи») не виникло право на придбання відступної вимоги до фізичної особи, яке не є суб'єктом господарювання за кредитним договором, на якому базується таке відступлення, а тому, договори факторингу від 28.11.2012 року є нікчемними та до них мають бути застосовані наслідки недійсності правочину. 18 червня 2015 року в судовому засіданні за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, під час перерви для вивчення договорів, позивачу стало відомо, що відповідно до умов договору факторингу від 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та «ФК «Вектор Плюс» у п. 2.2.3 сторінка 3 чітко вказано, що передача права в реєстрі іпотек можлива тільки починаючи з наступного дня. Проте, в порушення умов договору сторони уклали в один і той же день, спочатку договір про відступлення між банком та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а потім в цей же день договір факторингу між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Таким чином, договір факторингу є укладеним з порушенням умов, викладених в ньому. А тому в силу дії чинного законодавства він є нікчемним. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» не повідомляли письмово позивача про перехід до нього прав вимоги за кредитним договором. Позивачу при зверненні до банку було надано нові реквізити на які він має сплачувати суми за кредитними договором, проте, будь яких інших вимог відповідачі позивачу не направляли так само як і оскаржувані договори факторингу.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року ухвалено: в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ТОВ «Кредитні ініціативи», третя особа: ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання договору факторингу недійсним - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі у зв'язку з чим рішення суду про відмову у задоволенні позову є правильним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0401/0608/71-065, відповідно до умов якого останній отримав кредит в іноземній валюті в розмірі 65 000,00 доларів США в порядку та на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення не пізніше 18.06.2028 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,9 % річних. Кредит надавався для придбання квартири АДРЕСА_2 (п.1.4. вказаного договору). В забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед банком за кредитним договором № 0401/0608/71-065 від 19.06.2008 року були укладені наступні договори: 19 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір № 0401/0608/71-065-Z-1, відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 4496; 19 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № 0401/0608/71-065-Р-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором № 0401/0608/71-065 від 19.06.2008 року, в повному обсязі таких зобов'язань. Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі, а тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (фактор) був укладений договір факторингу № 15, згідно п.2.1 якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. Згідно довідки ПАТ «Омега Банк», яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «Сведбанк», підтверджено, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28.11.2012 року здійснило розрахунок у повному обсязі та в порядку встановленому договором. Вказане також підтверджується повідомленням ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 02.10.2013 року за вих. № 447-юр. Пунктом 2.6 вказаного договору факторингу № 15 передбачено наступне право відступлення фактором прав вимоги заборгованості до боржників згідно ст. 1083 ЦК України: наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Пунктом 2.6.5. договору факторингу № 15 встановлено, що письмовий дозвіл від банку не потрібен, якщо особа, яка має намір придбати у фактора право вимоги заборгованості від боржників, є банківською установою або фінансовою установою (у т.ч. факторинговою компанією), яка пов'язана відносинами контролю з банківською установою. 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) був укладений договір факторингу, предметом якого згідно п.2.1 є відступлення клієнтом свого права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у Переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. Згідно повідомлення ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 02.10.2013 року за вих. № 448-юр ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснило розрахунок у повному обсязі та в порядку встановленому договором.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що із оскаржених договорів факторингу слідує, що позивач не є стороною вказаних договорів. При посиланні на недійсність (нікчемність) укладених договорів факторингу між юридичними особами, чим конкретно порушено права позивача він не зазначив та належних доказів суду не надав. Крім того, сам позивач у своєму позові, як на правові підстави своїх позовних вимог взагалі посилається на ст. 233 ЦК України, яка регулює правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Хоча зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив визнати договори нікчемними. Тому, позовні вимоги позивача є незрозумілими в частині обґрунтування. Доводи про розповсюдження дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» на правовідносини факторингу, та неможливість вважати позивача суб'єктом господарювання, не є підставою для визнання нікчемними спірні договори, бо правовідносини позивача, як позичальника за кредитним договором, регулюються нормами кредитно-правових відносин. Таким чином, права позивача у спірних договорах факторингу порушені не були, оскільки істотні умови (відсоткова ставка, розмір кредиту чи строки) повернення ним кредитних коштів змінені цим договором не були. В іншій частині доводи позивача також не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують встановлених судом обставин по справі та не звільняють позивача від взятих ним на себе зобов'язань по кредитному договору № 0401/0608/71-065 від 19.06.2008 року, право кредитора по якому перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо визнання нікчемним договору факторингу, укладеного між відповідачами, та визнання нікчемним договору факторингу, укладеного між відповідачем та банком, який не є стороною у справі, з моменту їх укладення; застосування до договорів факторингу наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України, кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підстави своїх вимог або заперечень та надати докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно застосував зазначені норми до спірних правовідносин, оскільки із оскаржених договорів факторингу слідує, що позивач не є стороною вказаних договорів, крім того, ПАТ «Сведбанк», як сторона одного з оскарженого договору факторингу, не зазначена позивачем стороною у справі.

Обґрунтовуючи нікчемність укладених договорів факторингу між юридичними особами, позивач не зазначив чим конкретно порушено його права, свободи та інтереси спірними договорами факторингу.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що між ВАТ «Сведбанк» та позивачем укладено кредитний договір № 0401/0608/71 - 065 від 19 червня 2008 року, за умовами якого банком надано позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 000 доларів США для придбання квартири з оплатою процентів за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних з терміном повернення 18 червня 2028 року (а.с.3-6).

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (фактор) був укладений договір факторингу № 15, згідно п.2.1 якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації (а.с.74-100).

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» (фактор) був укладений договір факторингу, предметом якого згідно п.2.1 є відступлення клієнтом свого права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у Переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації (а.с.65-73).

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що права вимоги заборгованості по кредитному договору № 0401/0608/71 - 065 від 19 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та позивачем, відповідно до вказаних договорів факторингу має ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с.109,110).

Та обставина, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулись до суду з позовом до боржників про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором не є підставою для визнання договорів факторингу нікчемними та не свідчить про порушення прав позивача укладеними спірними договорами факторингу.

Законодавством України врегульовані питання щодо визнання правочину нікчемним, а саме: нікчемним правочином є встановлений законом недійсний правочин (ст. 215-216 Цивільного кодексу України).

Згідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

В силу ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"факторинг вважається фінансовою послугою (підпункт 11 пункту 1 статті 4 Закону).

Статтею 1079 Цивільного кодексу Україниобмежене коло осіб, які можуть бути факторами за договором.

Стаття 1079 ЦК України визначає суб'єктний склад договору факторингу, надаючи його сторонам власні назви: фактор та клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Тобто для того, щоб мати можливість отримати фінансування під відступлення вимоги, клієнт має бути зареєстрований в якості суб'єкта підприємницької діяльності в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців". Для того, щоб бути клієнтом у відносинах факторингу, особа повинна мати певну грошову вимогу, що випливає з договору, який пов'язаний з поставкою товарів, виконанням робіт чи наданням послуг (або мати реальну можливість володіти такою вимогою - "майбутня вимога")

Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності (далі - суб'єкти підприємницької діяльності). Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Таким чином, законом передбачено суб'єктний склад договору факторингу до яких відносяться відповідачі і в даному разі порушень законодавства не встановлено.

Законодавство, яке регулює правовідносини за договором факторингу, не обмежує суб'єктний склад боржників або майнових поручителів, тобто боржниками та майновими поручителями можуть бути фізичні особи, які не є суб'єктами господарювання.

Колегія суддів встановила, що спірні договори факторингу не суперечить положенням вищевказаних норм закону або іншим нормам закону із зазначених підстав у позові.

Доводи позивача про те, що він не отримував письмових повідомлень від ТОВ «Кредитні ініціативи» про перехід прав вимоги за кредитним договором, хоча сплачував цій особі кредитні кошти, також не є підставою для визнання договорів факторингу нікчемними та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відповідно до вимог ст. 216 ЦК України.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що підстав для задоволення позову не має.

Посилання апелянта на порушення п. 1.2 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами фінансових послуг» при укладенні спірного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 24 лютого 2012 року, згідно якого до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, - колегія суддів вважає неспроможними, оскільки в цьому розпорядженні не йдеться про обмежений суб'єктний склад боржників за договором факторингу, а має на меті додаткові роз'яснення відносно конкретних боржників, а тому доводи в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи та не відповідають чинному законодавству, зводяться до неправильного тлумачення законодавства.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.М. Пищида

З.М. Пономарь