УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича Ольга Василівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічне акціонерне товариство «Омега банк», про визнання припиненим кредитного договору та договору іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2008 року між ним та ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір. З метою забезпечення виконання його зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 25 квітня 2008 року. Також зобов'язання за кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором, укладеним між ним з банком 25 квітня 2008 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1. 2 серпня 2012 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва з нього на користь ПАТ «Сведбанк» було стягнуто 452 188 грн 66 коп. заборгованості за кредитним договором. Він виконав свої зобов'язання перед відповідачем як новим кредитором, який набув право вимоги за договором про відступлення права вимоги від 28 листопада 2012 року, що підтверджується відповідними квитанціями. Незважаючи на це, відповідач безпідставно продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом. У зв'язку із цим він змушений звернутися до суду за захистом порушеного права та просить визнати кредитний договір таким, що припинений, виходячи з належного його виконання. Через припинення основного зобов'язання припиняється також іпотека, якою забезпечено виконання кредитного договору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано доказів щодо своєчасного виконання ним судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку із чим кредитор не позбавлений можливості за період прострочення виплат нараховувати відсотки, відповідно до умов укладеного договору.

Такі висновки судів є правильними з огляду на наступне.

Судами установлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ «Светбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 46 тис. дол. США, строком користування до 25 квітня 2018 року на умова, передбачених договором зі сплатою процентів у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 квітня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Також зобов'язання за кредитним договором забезпечувалось іпотечним договором, укладеним між ним з банком 25 квітня 2008 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач отримував повідомлення від 14 грудня 2012 року за вих. № 0039121 та від 14 грудня 2012 року за вих. № 000011 про те, що 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги за вищевказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу від 28 листопада 2012 року, за яким останнє відступило своє право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», також повідомлялося про розмір наявної заборгованості (а.с. 33-35).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2012 року з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стягнуто в солідарному порядку на користь ПАТ «Сведбанк» суму заборгованості в розмірі 452 188 грн 66 коп. та судові витрати.

Так, звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_3 просив суд визнати припиненими кредитний та іпотечний договір, посилаючись на те, що відповідно до поданого ПАТ «Сведбанк» позову рішенням суду з нього стягнута заборгованість за кредитним договором, яку він сплатив у повному обсязі, у зв'язку із чим зобов'язання є припиненим.

Статтею 559 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі, зокрема, припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК.

Так, на підтвердження доводів про сплату коштів за рішенням суду (як зазначено вище присуджена до сплати сума 452 188 грн 66 коп) ОСОБА_3 надав копії меморіальних ордерів та квитанції на загальну суму 429 754 грн 54 коп. Остання сплата коштів позивачем здійснена 29 квітня 2014 року, тоді як судове рішення про стягнення боргу ухвалено 20 червня 2012 року.

З огляду на викладене, правильним є висновок судів про відмову в позові, оскільки позивачем не надано доказів щодо своєчасного виконання ним судового рішення про сплату заборгованості за кредитним договором, у зв'язку із чим кредитор не позбавлений можливості за період прострочення виплат нараховувати відсотки, відповідно до умов укладеного правочину.

Такі висновки судів є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович