Справа №493/292/16-ц
Провадження № 2/493/241/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.08.2016 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі

ГОЛОВУЮЧОЇ СУДДІ ІЛЬНІЦЬКОЇ О.М.

ПРИ СЕКРЕТАРІ - ГОРОШКО К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Балті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання правочину удаваним та визнання правочину договором купівлі-продажу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 2/3 частини квартири,

В С Т А Н О В И В:

26.02.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання права власності.

Ухвалою Балтського районного суду від 17.06.2016 р. до участі у справі в якості третьої особи залучено Публічне акціонерне товариство (ПАТ) «Державний ощадний банк України».

Заявою від 23.06.2016 р. позивачка уточнила позовні вимоги, просила визнати договір дарування від 30.01.2003 р. квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним правочином, визнати договір дарування договором купівлі-продажу, визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру та визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22.02.2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Фактично вони проживали однією сімєю з 07.01.2003 р. Згідно досягнутої домовленості вони вирішили придбати квартиру для спільного проживання, яка розташована в АДРЕСА_2, яка раніше належала ОСОБА_3 Домовившись про купівлю квартири за 6500 долларів США, батьки позивачки ОСОБА_1 передали ОСОБА_2 половину вказаної суми, а саме, 3250 долларів США, для купівлі квартири, іншу половину її вартості доклав ОСОБА_2, попередньо отримавши для цієї мети кредит в АКБ «Морський транспортний банк», який вони спільно погашали в період шлюбу. За вказану суму він купив квартиру у ОСОБА_3, і вони стали проживати в ній. Від шлюбу 14.03.2004 р. у них народилася донька Анастасія. У 2010 році позивачка дізналася, що між відповідачами був укладений договір дарування квартири. Рішенням Балтського районного суду від 13.07.2010 р. шлюб між ними було розірвано.

Вважає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, а не її дарування, так як у ОСОБА_3 не було будь-яких підстав дарувати квартиру незнайомій людині, крім того ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 за придбання квартири грошові кошти в сумі 6500 долларів США, а той передав йому квартиру, отже між ними фактично відбувся договір купівлі-продажу квартири. Враховуючи, що квартира придбана за їхні спільні кошти, вважає, що вона є її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю. ОСОБА_2 визнавав той факт, що квартира куплена ним, а не прийнята в дарунок, мав намір подарувати квартиру їхній дитині, що підтверджується його власноручною розпискою, однак не виконав своєї обіцянки. Вони з ОСОБА_2 разом не проживають, малолітня донька Анастасія, яка має вроджене захворювання, залишилася проживати разом з нею, тому вона просить відповідно до ч.3 ст.70 СК України визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що між ним та ОСОБА_3 відбувся договір дарування квартири ще до реєстрації його шлюбу з позивачкою, гроші за квартиру ОСОБА_3 він не сплачував, кредит в банку він брав на інші цілі. Батьки позивачки не давали йому кошти на придбання квартири. Розписки, на які посилається позивачка, він дійсно писав власноручно, але під примусом з боку позивачки, так як на час їх написання він перебував у хворобливому стані, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи, яка проводилася в рамках кримінального провадження.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не зявився, але подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи до суду не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, однак подав письмові заперечення, з яких вбачається, що ПАТ «Державний ощадний банк України» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що згідно вироку Балтського районного суду Одеської області від 27.08.2014 р. з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 304612,25 грн., до виконання вироку в цій частині залишено арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_2 Договір дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений до реєстрації шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому відповідно до ст..57 СК України навіть у випадку визнання договору дарування договором купівлі-продажу квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, вважає, що відсутні докази передачі коштів ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтвердження укладення договору купівлі-продажу між ними.

Суд, заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, ознайомившись із запереченням третьої особи, оцінивши докази, що є у справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України (в ред.1963 р., чинній на час укладення оспорюваного договору) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Частиною 1 ст.243 ЦК України (в ред.1963 р.) передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Згідно ст..224 ЦК України (в ред.1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2003 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №298. Згідно умов договору ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у подарунок квартиру, розташовану за адресою Одеська область м.Балта вул..Котовського, номер будинку 189, номер квартири 20, яка складається з трьох кімнат загальною площею 68,0 кв.м, жилою 43,3 кв.м.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту ст..ст. 224 та 243 ЦК України (в ред..1963 р.) різниця між договорами купівлі продажу та дарування полягає в тому, що за договором дарування майно передається безоплатно, а за договором купівлі-продажу покупець зобовязаний сплатити за нього певну грошову суму.

Стверджуючи, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був фактично укладений договір купівлі-продажу, а не договір дарування, позивачкою не доведено наявність істотної умови договору купівлі-продажу сплати покупцем грошової суми продавцеві за придбане майно.

Покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в тій частині, що вони дали ОСОБА_2 3250 долларів США на придбання квартири заперечуються відповідачем ОСОБА_2, будь-якими іншими обєктивними доказами не підтверджені, крім того, ці свідки є батьками позивачки, тобто особами, зацікавленими в результаті розгляду справи, тому суд критично ставиться до їх показів про те, що вони дали ОСОБА_2 частину грошей на придбання квартири. Разом з тим, вони пояснили, що не були присутні при передачі грошових коштів ОСОБА_2 ОСОБА_3, отже їх твердження про сплату коштів ОСОБА_2 є припущеннями.

Кредитний договір від 14.01.2003 р., укладений між АКБ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_2 не містить вказівок на те, що кредит був отриманий на придбання квартири.

Також суд критично ставиться до письмової розписки ОСОБА_2 від 26.03.2010 р., зі змісту якої вбачається, що він дає згоду на відчудження належної йому квартири його доньці та дружині, а також, що квартира була придбана в кредит, який він погашав спільно з дружиною, так як така розписка була написана тільки 26.03.2010 р. перед розірванням шлюбу між подружжям ОСОБА_2 та після накладення арешту на вказану квартиру постановою слідчого від 19.05.2009 р., що підтверджується копією вироку Балтського районного суду від 27.08.2014 р., та розцінює її як спробу зберегти арештоване майно на користь членів сімї від можливої примусової реалізації. Крім того, суд зважає на те, що в період 2010-2012 р.р. ОСОБА_2 переніс гострий шизофреноподібний розлад, що підтверджено висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи №168 від 09.10.2012 р., яка проводилася в кримінальній справі(висновок знаходиться в матеріалах кримінальної справи №1/493/19/14), і вказана обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України.

Також відсутні будь-які письмові докази на підтвердження сплати ОСОБА_2 ОСОБА_3 грошових коштів, що протирічить вимогам ст..44 ЦК України (в ред..1963 р.).

Крім того, суд звертає увагу, що 22.02.2003 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_6) Г.М. був зареєстрований шлюб у відділі РАЦС Балтського РУЮ, актовий запис №11. Шлюб розірваний рішенням Балтського районного суду Одеської області від 13.07.2010 р.

Як на час укладення спірного договору дарування, так і на час реєстрації шлюбу був чинним Кодекс про шлюб та сімю України (1969 р.), ст..22 якого передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст..24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Отже, спільною сумісною власністю подружжя визнавалося тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу.

З 01.01.2004 р. набрав чинності Сімейний кодекс України.

Відповідно до ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

П.п.1, 2 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Враховуючи, що договір дарування квартири між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений 30.01.2003 р., а шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано тільки 22.02.2003 р., права позивачки вказаним договором не порушуються, оскільки навіть при визнанні такого договору недійсним, квартира не може бути визнана їх спільною сумісною власністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.58 ЦК України (в ред..1963 р.), ст..57 СК України, ст.ст.10, 11, 60, 212, 209, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про визнання правочину удаваним та визнання правочину договором купівлі-продажу, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на 2/3 частини квартири, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів.

СУДДЯ