Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду від 20 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дубровицького районного суду від 20 липня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за порушення грошового зобовязання.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач фактично покликався на його незаконність та необґрунтованість, що полягає у невідповідності висновків суду обставинам справи та незастосування норм матеріального права, що підлягали застосуванню.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом при вирішенні спірних правовідносин вимог ст.ст. 11, 509, 524, 533-535, 598, 625 ЦК України. Невиконання рішень судів про стягнення грошових коштів за договорами позики вказує про те, що зобовязання припиняється частково або повністю на підставах, встановлених законом або договором. Оскільки виконавчі документи на виконання рішень судів перебувають на примусовому виконанні, однак ще не виконані, тому застосуванню повинні підлягати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо нарахування за весь час прострочення суми трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Вважає, що суд першої інстанції зробив хибні висновки про те, що боржник не ухиляється від виконання рішення, фактично звільнивши його від відповідальності за порушення ним грошового зобовязання.

З цих міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення його позову до ОСОБА_2, стягнувши з нього також і судові витрати у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не ухиляється від виконання рішення суду, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 суму заборгованості, а тому підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України і стягнення інфляційних втрат та суми трьох процентів річних не знайшов.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

На а.с. 5 міститься лист начальника Відділу державної виконавчої служби Дубровицького районного управління юстиції від 23 лютого 2016 року №416./02-37, за змістом якого на примусовому виконанні перебувають 8 виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 42 000, 28 гривень загальної заборгованості.

Це:

-виконавчий лист №2-69/2008, виданий 02.04.2008 року Сарненським районним судом, про стягнення 7 070 гривень боргу за договором позики від 15.08.2006 року та 265, 13 гривень відсотків за прострочення виконання грошових зобов'язань, а всього 7 335, 13 гривень;

-виконавчий лист №2-15624/2007, виданий 27.02.2008 року Сарненським районним судом, про стягнення 8 737, 52 гривень боргу за договором позики, 200 гривень за надання юридичної допомоги та 30 гривень судових витрат;

-виконавчий лист №572/3277/13-ц, виданий 08.01.2014 року Сарненським районним судом, про стягнення 229, 40 гривень судових витрат;

-виконавчий лист №572/3277/13-ц, виданий 08.01.2014 року Сарненським районним судом, про стягнення 6 496, 90 гривень;

-виконавчий лист №560/2091/14-ц, виданий 16.04.2015 року Апеляційним судом Рівненської області, про стягнення 4 858, 82 гривень індексу інфляції, 3 проценти річних в розмірі 897, 39 гривень за період з 24.07.2013 року по 17.11.2014 року;

-виконавчий лист №560/2091/14-ц, виданий 16.04.2015 року Апеляційним судом Рівненської області, про стягнення 365, 40 гривень судових витрат;

-виконавчий лист №560/785/15-ц, виданий 19.11.2015 року Дубровицьким районним судом, про стягнення 243, 60 гривень судового збору;

-виконавчий лист №560/758/15-ц, виданий 19.11.2015 року Дубровицьким районним судом, про стягнення суми індексу інфляції та 3 відсотків річних за період з 12.12.2014 року по 16.08.2015 року в розмірі 12 606, 12 гривень.

Всього утримано з відповідача на користь позивача 1 993, 60 гривень. Залишок нестягнутих сум станом на 23 лютого 2016 року склав 40 006, 68 гривень.

Норми ч. 5 ст. 11 ЦК України визначають, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.ст. 598-599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобовязання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки грошові зобовязання перед ОСОБА_1 на час вирішення спірних правовідносин боржником не виконані, тому вимоги позивача про застосування норм ч. 2 ст. 625 ЦК України колегія суддів вважає доведеними та обґрунтованими.

Так, правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Приходячи до висновку про ухвалення нового рішення, апеляційний суд бере до уваги, що будь-яких належних і переконливих заперечень проти розміру інфляційних втрат і суми трьох процентів річних відповідач не надав, а судом такого не було здобуто.

Тому з розрахунками позивача погоджується і колегія суддів.

Так, за період з 1 вересня 2015 року по 30 квітня 2016 року індекс інфляції становив 108, 99 %; помноживши 40 006, 68 гривень заборгованості, що залишилася, на 108, 99% отримаємо 43 603, 28 гривень, віднявши від яких 40 006, 68 гривень здобудемо 3 596, 60 гривень інфляційних втрат.

Щодо суми трьох процентів річних, то апеляційний суд ураховує таке. Так, кількість днів прострочення складає 269 одиниць (11 травня 2016 року 17 серпня 2015 року), одноденний розмір трьох процентів річних становить 3, 29 гривень, а тому помноживши ці дві суми отримаємо 885, 01 гривень (40 006, 68 гривень заборгованості, що залишилася, помножити на 3% річних отримаємо 1 200, 2004 гривень, поділивши які на 365 днів у році отримаємо 3, 29 гривень, і помноживши які на 269 днів прострочення здобудемо остаточні 885, 01 гривень трьох процентів річних).

Зазначені суми інфляційних втрат і трьох процентів річних підлягають до стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

За наведеного доводи ОСОБА_1 про необхідність захисту його прав є обґрунтованими.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Окрім того, в силу правил ст. 88 ЦПК України 1 157, 52 гривень судового збору (551, 20 гривень судового збору при предявленні позову + 606, 32 гривень судового збору при поданні апеляційної скарги), що були понесені позивачем і мають документальне підтвердження (а.с. 1, 66), повинні бути стягнуті з відповідача на його користь.

Спонуканнями для ухвалення нового рішення про задоволення позову повністю відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

На підставі ст. 3, ч. 5 ст. 11, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 598-599, ч.ч. 1, 2 ст. 612, ч.ч. 1, 2 ст. 614, ч. 2 ст. 625 ЦК України, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду від 20 липня 2016 року скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 596 (три тисячі пятсот девяносто шість) гривень 60 копійок інфляційних втрат, 885 (вісімсот вісімдесят пять) гривень 01 копійку трьох процентів річних та 1 157 (одна тисяча сто пятдесят сім) гривень 52 копійки судового збору .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: