справа № 278/3670/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2016 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., секретаря Максименко М.С., розглянув цивільну справу за заявою а позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,
Направленим до суду позовом ОСОБА_1 просив ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом зобовязання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перенести паркан згідно меж такої земельної ділянки на підставі ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як на підставу звернення до суду з даною позовною заявою та у її обґрунтування позивач вказав, що відповідачі є власниками суміжної з належною йому земельною ділянкою на якій останні встановили паркан, що, в свою чергу, займає значну частину земельної ділянки заявника. На неодноразові прохання позивача, відповідачі відмовляються демонтувати паркан.
Спрямованими до суду письмовими запереченнями проти позову (а.с.61-64, 80-81) відповідачі позов не визнали, адже, як вказують паркан був встановлений до приватизації земельної ділянки при отриманні земельної ділянки у користування, а позивач, в свою чергу, приватизував належну йому земельну ділянку пізніше. Накладка належних сторонам земельних ділянок, на переконання відповідачів, сталась в результаті порушення законодавства при приватизації земельної ділянки позивачем, внаслідок чого йому помилково виділили частині землі довжиною 6,95 м. і яка розташована на належній відповідачам земельній ділянці. У судове засідання сторони не зявились. Представники позивача спрямували до суду заяву, якою просили проводити розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідач ОСОБА_3 направив до суду заяву про відтермінування розгляду справи у звязку з хворобою його матері, тобто іншого відповідача ОСОБА_2
Разом з тим, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод декларується, що кожній людині гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.
Процесуальним Законом визначені стислі строки розгляду справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження (ч. 1 ст. 157 ЦПК України).
Підстави неявки у судове засідання обох відповідчів, на переконання суду, не є достатніми для подальшого відкладення розгляду справи і їх неявку суд визнає з не поважних причин.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що матеріали справи не містять заяв відповідачів про слухання справи у їх відсутність, той факт, що представники позивача не заперечують щодо заочного порядку розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до положень ст. ст. 224, 225 ЦПК України, провести судове засідання за правилами заочного розгляду.
З приводу неправомірних, на думку позивача, дій відповідачів він звертався із заявою до Державної інспекції сільського господарства в Житомирській області на яку отримав відповідь від 8 грудня 2014 року (а.с.44) про те, що при обстеженні вищевказаних земельних ділянок та проведення контрольних промірів зовнішніх меж (вказаних у правовстановлюючих документах) встановлено, що вони частково накладаються на площу 0,0060 га. Також Інспекцією встановлено, що ОСОБА_5, шляхом встановлення паркану не дотримано межі своєї земельної ділянки, внаслідок чого було зайнято частину земельної ділянки ОСОБА_1 загальною площею 0,01 га, про що складено відповідний акт (а.с.45-46). Також, з приводу порушених у позові вимог ОСОБА_1 звертався до садового товариства "Хлібороб" (а.с.49), на засіданні від 17 серпня 2013 року якого правління товариства запропонувало відповідачу ОСОБА_2 перенести паркан за згодою сторін на що остання у письмовому вигляді відмовилась (а.с.49 зворот), мотивуючи відмову тим, що належна, зокрема їй земельна ділянка приватизована правомірно і межа відповідає акту приватизації. Проведеною у справі, за ініціативою як позивача так і відповідача, судовою земельно-технічною експертизою зроблено наступні висновки. 1. Розмір та конфігурація земельних ділянок ОСОБА_1 відповідає розміру та конфігурації земельних ділянок, зазначених в державному акті на право приватної власності на землю з даними Державного земельного кадастру.
Ширина накладки в точках її перетину становить 6,67м, площа накладки - 0,0184 га. Крім того, експертом встановлені розбіжності меж земельної ділянки.
4. Перенесення паркану можливе лише з урахуванням меж території ОСТ масиву "Барашівський" та проведення землевпорядних робіт щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості з врахуванням інтересів суміжних землекористувачів.
5. Межа поділу відповідно до схематично зображеного генерального плану СТ "Хлібороб" Барашівського масиву не співпадає з лінією огорожі, що встановлена між ділянками № 2120 (земельна ділянка належна позивачу) та № 2121 (належна відповідачам земельна ділянка), а саме: в північній частині огорожа зміщена на 17 см. в сторону ділянки № 2120, в південній на 50 см. в сторону ділянки № 2120. Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі врегульовані наступними нормами матеріального закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 3 ст. 41 Конституції України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 Кодексу). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 2, п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України). Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч. 2 ст. 158 ЗК України). Враховуючи і резюмуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. В ході розгляду даної справи, зокрема і на основі проведеної у ній експертизі, що була призначена за ініціативою та переліком запитань обох сторін, встановлено, що належний відповідачам паркан знаходиться на земельній ділянці, що є власністю позивача, чим створює останньому перешкоди у користуванні таким нерухомим майном. Відтак, права позивача підлягають судовому захисту у обраний ним і передбачений законом спосіб. До тверджень відповідачів, зокрема стосовно того, що фактично існує накладка земельних ділянок одна на одну, внаслідок допущених порушень при приватизації позивачем земельної ділянки № 2120, і з огляду на це йому помилково виділено частину землі, суд відноситься критично, адже такі доводи нічим не підтвердженні. Більше того, право власності на частину земельної ділянки позивача, яка, за словами відповідачів буцімто виділена йому неправомірно і територію якої охоплює паркан, ніким не оспорювалась.
Разом з тим, частковість задоволення позову полягає у наступному. Так, позивач просив усунунити йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення паркану згідно меж земельної ділянки, встановлених на підставі ОСОБА_4 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак, оскільки такий ОСОБА_4 не містить інформації про місцезнаходження вищевказаного паркану, суд вважає, доцільним буде зобовязати відповідача перенести його згідно кадастрового плану земельної ділянки, що належить позивачу. Одночасно, кадастровий план земельної ділянки відповідача доповнює дійсну інформацію стосовно спірної межі. Крім цього, оскільки позовна заява підлягає до часткового задоволення, на підставі приписів ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача у дольовому порядку слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору розміром 487,20 гривень та витрат, повязаних із проведення судової експертизи у сумі 3 148,80 гривень, а всього 3 636 гривень, тобто по 1 818 гривень із кожного з відповідачів.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15 - 16, ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст. 152, ст. 158 ЗК України, ст. ст. 10-11, ст. 60, ст. 88, ст. 212-215, ст. ст. 224-226 ЦПК України,
Позов задовольнити частково.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з відповідачів у дольовому порядку на користь позивача судові витрати у розмірі 3 636,00 гривень, тобто по 1 818 гривень із кожного з відповідачів.
Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

суддя Є.О. Грубіян