Справа № 754/6373/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

21 вересня 2016 року м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Таран Н.Г.
за участю секретарів судового засіданняЧернишової А.М., Величко Л.П., Моторенко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_5 на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, незаконними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Скаржниця ОСОБА_5 через свого представника звернулася до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві. У вказаній скарзі просить суд поновити строк на подачу цієї скарги, оскільки оскаржувана постанова від 28.04.2016 року була отримана тільки 11.05.2016 року. Визнати незаконною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про закінчення виконавчого провадження від 28.04.2016 року ВП №49483795 та зобов'язати відділ примусового виконанню рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві відновити виконавче провадження протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду по скарзі. Визнати незаконною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень правління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві під час здійснення виконавчого провадження ВП №49483795 та зобов'язати його після відновлення цього виконавчого провадження: накласти арешт та оголосити заборону відчуження майна ПАТ КБ «Приватбанк» у межах суми стягнення, зокрема, накласти арешт на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1; тримати інформацію про наявність у боржника ПАТ КБ «Приватбанк» іншого майна, зокрема, нерухомого майна, земельних ділянок, транспортних засобів та накласти арешт на це майно у межах суми стягнення; отримати інформацію про наявність грошових коштів на рахунках боржника у Національному банку України та інших банківських установах згідно наявного у матеріалах виконавчого провадження переліку, одержаного від Державної фіскальної служби України, та вжити невідкладних дій щодо списання таких коштів.

Представник скаржниці, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Додатково надав пояснення аналогічні викладеним в скарзі.

Представник Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречуха О.Я. в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали скарги, суд установив такі фактичні обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

З наданої копії виконавчого провадження №233/9 по виконанню виконавчого листа №2-2322/215 від 19.11.2015 року вбачається, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва по справі 2-2322/2015 було видано виконавчий лист від 19.11.2015 року про стягнення з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 202607,61 дол. США

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

26.11.2015 року представником скаржниці до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було подано заяву про примусове виконання рішення суду та до вказаної заяви додано оригінал виконавчого листа виданого Деснянським районним судом м. Києва 19.11.2015 року по справі № 2-2322/2015, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 26.11.2015 року. Відповідно до вказаної довідки боржник має майно, що належить йому на праві власності та знаходиться у м. Києві, а саме: нежиле приміщення, філія банку, групи приміщень №9 та №24, загальною площею 1569,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.12.2015 року ВП №49483795 відмовлено у відкритті виконавчого провадження. У вказаній постанові державний виконавець вказав на те, що виконавчий документ, пред'явлено не за місцем виконання рішення.

Не погоджуючись з таким рішенням державного виконавця Сажнєва Н.В. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва зі скаргою на рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2016 року визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відмову у відкритті виконавчого провадження від 01.12.2015 року ВП №49483795. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийняти до виконання виконавчий лист №2-2322/205, виданий Деснянським районним судом м. Києва, та відкрити виконавче провадження за цим листом.

При цьому суд в ухвалі зазначив, що стягувач правомірно звернувся з виконавчим документом до державного виконавця у місці Києві, оскільки боржник має у м. Києві на праві власності нерухоме майно, зокрема, приміщення - філію банку, групи приміщень №9 та №24 площею 1569,9 кв. м. за адресою АДРЕСА_1.

17.03.2016 року представником скаржниці повторно подано виконавчий документ з заявою про примусове виконання до того ж відділу примусового виконання рішень, в якій представник спираючись на абзац 2 ч. 2 ст. 25 Закону просив одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накласти арешт на майно та кошти боржника.

23.03.2016 року на виконання вказаної ухвали суду, яка набрала законної сили, державний виконавець постановою відкрив виконавче провадження, проте незважаючи на клопотання стягувана арешту на майно або кошти боржника не наклав.

15.04.2016 року представник стягувача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, після чого 20.04.2016 року подав через канцелярію клопотання, в якому звернув увагу державного виконавця на те, що боржник не виконав рішення суду добровільно у 7-денний строк, а також чинить перешкоди для стягування грошових коштів з його рахунків шляхом моделювання судових процесів, в ході яких місцевий суд м. Дніпропетровська забороняє Національному банку України та Державній службі України, а також усім іншим банкам, списувати кошти з боржника. На цій підставі стягувач вдруге просив державного виконавця накласти арешт на майно боржника та зібрати інформацію про наявність іншого нерухомого майна та транспортних засобів.

27.04.2016 року представник стягувача ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, після чого подав державному виконавцю інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень про те, що ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2016 року, яка раніше перешкоджала Національному банку та Державній службі України списати кошти з рахунків боржника за вимогою державного виконавця, а також усім іншим банкам, списувати кошти з рахунків боржника за вимогою державного виконавця, скасована ухвалою того ж самого суду від 14.03.2016 року по справі № 202/324/16-ц. При цьому у своєму клопотання представник стягувача просив державного виконавця накласти арешт на майно боржника.

11.05.2016 року представник стягувача знову ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, під час чого йому стало відомо, що 28.04.2016 року державний виконавець не зважаючи на подані неодноразові клопотання виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та про направлення виконавчого документу до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області для подальшого виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Отже, стягувач скористався своїм правом вибору та подав виконавчий документ до державного виконавця у м. Києві, оскільки за даними реєстру отримав інформацію про наявність у власності боржника нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1.

Державний виконавець в свою чергу покладені на нього чинним законодавством обов'язки не виконує та порушує право стягувача на вибір місця виконання судового рішення, ігнорує наявність чинного судового рішення - ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2016 року по справі №754/17261/15-ц, якою діям державного виконавця дана оцінка та зокрема роз'яснено правомірність дій стягувача, який за своїм вибором звернувся до державного виконавця за місцем знаходження майна боржника у м. Києві.

Статтею 30 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено, що державний виконавець провадить дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.6 вказаного Закону Державний виконавець зобов"язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати в своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов"язків має право на справедливий судовий розгляд. Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; скасування рішення суду або іншого органу , на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії у разі ліквідації боржника - юридичної особи; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу , який видав виконавчий документ; направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_5 на дії та бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, незаконними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язання вчинити дії підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 6, 11, 20, 21, 30, 47, 48, 48, 51 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 209-210, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

Визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 49483795 від 28.04.2016 року - неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про закінчення виконавчого провадження ВП № 49483795 від 28.04.2016 року.

Визнати бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, під час здійснення виконавчого провадження ВП № 49483795 неправомірною та зобов'язати вчинити дії визначені ЗУ «Про виконавче провадження» для своєчасного та повного виконання рішення суду.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали., а особами, які не були присутні під час проголошення - протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено 23.09.2016 року.

Суддя: Н.Г. Таран