Справа № 204/1575/16-ц
Провадження № 2/204/1038/16 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Власенко О.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3

за участю представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про негайне відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила відібрати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, і повернути доньку матері - ОСОБА_1, та стягнути з нього судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з позивачкою. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було залишене без змін. Проте, 20 вересня 2015 року ОСОБА_2 насильно забрав, а саме, викрав дитину у позивачки в місті Костянтинівка Донецької області та вивіз до свого місця проживання. 25 лютого 2016 року, після того як, рішення суду про визначення місця проживання дитини набрало законної сили, позивачка приїхала до дитячого садочку № 368 «Подснежник» за донькою, при цьому самостійно викликала працівників поліції Бабушкінського відділу поліції, але в супереч рішення суду, діючи навмисно, вихователь та завідувач садку позивачку до групи не пустили. В той же час, завідувач садку викликала відповідача, який приїхав до садку разом з сестрою - ОСОБА_6 та зі своєю знайомою ОСОБА_7, останні зайшли до садку і відразу вийшли та почали разом з нею чекати закінчення тихого часу. При цьому, ОСОБА_8 відразу кудись пішла в сторону іншого боку садику, після чого не повернулася. Завідувач садку - ОСОБА_9 вийшла до них на вулицю та доповіла, що дитини у садку немає та згідно журналу батько забрав дитину про що мається запис та розпис ОСОБА_2, який не міг забрати дитину у вказану годину так як, в той час знаходився на вулиці разом зі позивачкою. Таким чином, вона вважає, що ОСОБА_2 за попередньою домовленістю з вихователем, завідуючою дитячого садку - ОСОБА_9, вивили та віддали дитину через інший вихід ОСОБА_7, яка в подальшому вивезла та віддала дитину ОСОБА_2 Таким чином, у позивачки вкрали її доньку. Вона попросила відповідача віддати їй дитину, але останній сказав, що коли вона прийде до нього з виконавчою службою, тільки тоді вона, можливо, зможе побачити доньку. На теперішній час, дитина понад 5 місяців не має можливості вільно пересуватися, мешкати за місцем визначеним судом, повністю позбавлена спілкування з позивачкою, позбавлена материнської опіки, місце її перебування їй не відомо. Поведінка відповідача є противоправною, останній самочинно без згоди позивачки, всупереч рішення суду, змінив місце проживання дитини способом її викрадення, та відповідно до ст. 162 СК України необхідно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її матері за її місцем проживанням.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, вказала, що всі факти, викладені відповідачем у запереченнях, стосуються визначення місця проживання дитини та ці питання вже були розглянуті судом.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки та просили відмовити їй в задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказали, що позовні вимоги суперечать ст. 16 ЦК України та є неналежним способом захисту. Так, дитина з народження проживала з відповідачем за місцем його проживання. Відповідач ніяким чином не змінював місце проживання дитини, нікого не викрадав. Дитина ніколи не проживала з матір'ю, тим більш, позивачка не вказує адресу проживання дитини або де вона буде проживати. Таким чином, дана норма право не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки місце проживання дитини ніхто не змінював. Крім того, проживання з матір'ю за невідомою нікому адресою суперечить інтересам дитини, оскільки дитина після її побиття матір'ю боїться її, не бажає з нею спілкуватися. Починаючи з 2014 року дитина бачила мати більше нетверезою чім тверезою. Мати бавлячись з дитиною в нетверезому стані безліч разів наносила тілесні ушкодження, кричала на неї, тощо. Зі слів позивачки, дитина їй потрібна лише для того, щоб відповідач сплачував аліменти, так як вона ніде не працює та працювати не збирається. Отже, усе вищевикладене свідчить про те, що проживання дитини з матір'ю, за невідомою адресою, створить небезпеку для життя та здоров'я дитини.

Представники третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки та просила їх задовольнити.

Вислухавши сторони, представника третьої особи, яка підтримала позовні вимоги позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 204/5664/2015-ц від 18 грудня 2015 року, серед іншого, було визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.16-21). Цим же рішенням було встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року було залишене без змін.

Таким чином, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року набрало законної сили.

Разом з тим, відповідач не передав дитину матері - ОСОБА_1, згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року.

На заперечення проти задоволення вимог позивачки відповідач надав суду документи про побиття позивачкою дитини та в судовому засіданні вказав, що, в вищевказаних рішеннях не зазначена адреса матері, куди необхідно повернути дитину, але якщо б було і зазначено адресу в рішеннях суду, він не віддасть дитину позивачці.

Таким чином, вищевказані обставини, зокрема щодо невиконання відповідачем рішення суду та не віддання дитини позивачці, не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України (згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню), оскільки сам відповідач це визнав.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

При цьому, суд критично ставиться до заперечень відповідача та його представника ОСОБА_3, оскільки вказані ними в запереченнях обставини були досліджені судом при ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини та їм (цим обставинам) була надана відповідна правова оцінка (а.с.16-21).

Твердження відповідача та його представника ОСОБА_3 про те, що у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року не вказана адреса за якою визначено місце проживання дитини, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки рішенням визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, а в самому рішенні було встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Судом було встановлено, що відповідач, після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини разом з позивачкою, самоправно забрав дитину та не віддає її матері, з якою суд визначив місце проживання дитини.

При цьому, суду не доведено належними доказами, що за місцем проживання матері дитини, а саме: АДРЕСА_1, проживання дитини створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або, що обставини змінилися так, що повернення дитини матері суперечить її інтересам.

Відповідно до ч. 2 ст. 163 Сімейного кодексу України, батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відібрати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, і повернути доньку матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, за її місцем проживання, а саме: АДРЕСА_2.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 150, 162, 163 СК України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про негайне відібрання дитини у батька без позбавлення його батьківських прав - задовольнити.

Відібрати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3, і повернути доньку матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, за її місцем проживання, а саме: АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова