Справа №485/764/16-ц 01.08.2016 01.08.2016 01.08.2016
Справа № 485/764/16-ц Головуючий у 1 інстанції Квєтка І.А.
Провадження №22-ц/784/1842/16 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

01 серпня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі:

представника Снігурівської міської ради - Стасюка О.І.,

представника відповідача - ОСОБА_3

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Снігурівської міської ради Миколаївської області рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2016 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Снігурівської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_4 про зобов'язання та спонукання до укладення договору оренди земельної ділянки, -

у с т а н о в и л а :

16 червня 2016 року Снігурівська міська рада Миколаївської області пред'явила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

На підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2013 року ОСОБА_4 стала власником майнового комплексу загальною площею 1 471,70 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,9721 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Згідно п.1.4 вказаного договору земельна ділянка, не була об'єктом власності продавця, а відповідно, не перейшла і у власність покупця.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру, сформований станом на 15 лютого 2016 року, земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Снігурівки.

Проте, не маючи будь-яких правових підстав і не вносячи плати відповідач використовує землю на власний розсуд, завдаючи цим територіальній громаді міста збитків.

У зв'язку з цим, за заявою депутата Снігурівської міської ради Журавель В.І. щодо розгляду питання стосовно правомірності користування ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 1,0000 га за вказаною вище адресою на VIII позачерговій сесії 7-го скликання Снігурівською міською радою було прийнято рішення від 19 лютого 2016 року №13, яким зобов'язано ОСОБА_4 укласти договір оренди земельної ділянки зі Снігурівською міською радою та зареєструвати його згідно з чинним законодавством після реєстрації права власності на земельну ділянку за Снігурівською міською радою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На підставі вказаного рішення 24 березня 2016 року ОСОБА_4 було направлено для розгляду та підписання проект договору оренди земельної ділянки під вказаним майновим комплексом.

Проте, 04 травня 2016 року від ОСОБА_4 надійшов лист, згідно якого вона не погоджується з рішенням міської ради через його невідповідність чинному законодавству, щодо підстав, прав та порядку передачі в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності.

Посилаючись викладенні обставини та на те, що ОСОБА_4 будучи власником майнового комплексу, який розташований на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності, добровільно рішення Снігурівської міської ради Миколаївської області від 19 лютого 2016 року про зобов'язання укласти договір оренди земельної ділянки не виконує, позивач просив зобовязати відповідача укласти зазначений договір за судовим рішенням.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2016 року в задоволені позову відмовлено, за відсутністю у суду правомочностей для застосування обраного позивачем способу захисту права.

Снігурівська міська рада Миколаївської області подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилалась на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що за законом він позбавлений правомочностей для покладення на особу обов'язку з укладення договору оренди землі, а тому у бажаний позивачем спосіб він не може захистити право територіальної громади на земельну ділянку.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення вірними.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання його укладеним (таким, що набрав чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За названими статтями, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Примус до укладення договору є дією неприпустимою, а за певних умов, і кримінально карною.

В силу ст. 93 ЗК України, земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Оскільки зазначене вище у повній мірі стосується і договорів оренди земельних ділянок, то у власника землі немає права примушувати особу, яка бажає користуватися землею до укладення договору на визначених ним умовах і з порушенням порядку надання землі.

Між тим, з матеріалів справи вбачається зворотнє.

Відповідач за цивільно правовим договором придбала у Снігурівського районного споживчого товариства майновий комплекс, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 39-40).

Комплекс розташовано на земельній ділянці полощею 0,9721 га, що перебуває в комунальній власності Територіальної громади м. Снігурівки і, на підставі Державного акту на право користування землею перебувала в користуванні Снігурівській транспортній конторі Миколаївського облпотребсоюзу під забудову гаражів (а.с. - 41-44).

Оскільки відповідач бажала надати юридичного оформлення своєму праву на користування спірною земельною ділянкою, то згідно з вимогами ст. 30 Закону України «Про землеустрій», Земельного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та підзаконних актів України, якими врегульовано погодження і затвердження документації із землеустрою, 10 лютого 2016 року вона звернулася до Снігурівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення їй спірної земельної ділянки на умовах оренди (а.с.-48).

Листом від 27 травня 2016 року № 90/01-20 позивач відмовив відповідачеві у зазначеному проханні, зобов'язавши її, натомість, своїм рішенням укласти з радою договір оренди землі.

Проте, такі дії міської ради є протиправними, оскільки відповідно до ст. 6, ч. 3 ст. 203 та ст. 627 ЦК України волевиявлення учасника правочину, а договір є видом правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом названих норм закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі.

Більше того, зобов'язуючи відповідача укласти з ним договір оренди спірної земельної ділянки, позивач в порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України не вирішив питання, на підставі якої норми матеріального закону на відповідача може бути покладено такий обов'язок та чи може рішення Снігурівської міської ради бути підставою для укладення договору.

За таких обставин районний суд повністю визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, і вірно відмовив у позові.

Що ж до посилання сторонни позивача, як на правову норму позову, на ст. 649 ЦК України, то воно не може слугувати обгрунтуванню вимоги, оскільки в названій нормі мова йде про правовий акт, як на підставу укладення договору, а не на індивідуальний акт управління, який носить очевидний правозастосовчий характер.

Рішення № 13 від 19 лютого 2016 року відноситься саме до індивідуальних актів управління, а тому не є обов'язковим для осіб у ньому зазначених.

За такого у задоволенні апеляційної скарги солід відмовити і залишити без змін оскаржене рішення районного суду.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Снігурівської міської ради Миколаївської області відхилити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

судді: Серебрякова Т.В.

Самчишина Н.В.