№ 207/1728/15-ц
№ 2/207/23/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області

у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2

представника відповідача прокуратури Дніпропетровської області, ОСОБА_3,

представника відповідача Державної казначейської служби України в особі ОСОБА_4 Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України в особі ОСОБА_4 Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовною заявою до прокуратури Дніпропетровської області, третя особа - Державна казначейська служба України в особі ОСОБА_4 Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, шляхом зобовязання Державного казначейства України списати у безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку Державного бюджету України грошових коштів у розмірі 1 648 056, 04 грн., з яких моральна шкода 1 500 000 грн., заробіток за час відсторонення від посади 108 356,04 грн., сума, сплачена у звязку з отримання юридичної допомоги 39 700, 00 грн.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 06.05.2015 відкрито провадження за вказаним позовом.

04.07.2016 позивач надала до канцелярії суду заяву про зміну способу виконання стягнення з держави в майбутньому присуджених сум шкоди і зменшення позовних вимог, в якій просила стягнути з Державного бюджету України грошові кошти у розмірі 1 639 720, 00 грн., з яких моральна шкода 1 500 000 грн., заробіток за час відсторонення від посади 100 020,00 грн., сума, сплачена у звязку з отримання юридичної допомоги 39 700, 00 грн.

31.08.2016 представником позивача адвокатом ОСОБА_2 до канцелярії суду надано заяву про уточнення і зменшення позовних, в якій просить суд:

●стягнути на користь ОСОБА_1 з Державної казначейської служби України в особі ОСОБА_4 Державної Казначейської служби України м. Камянське в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку суми:

- завданої матеріальної шкоди у вигляді втраченої заробітної плати за вимушені прогули в розмірі 98 448, 89 грн.,

- моральної шкоди за період перебування під слідством і судом з 29.06.2010 року по 24.12.2014 в розмірі 71 050, 00 грн.,

- моральної шкоди за період судових тяжб з 29.06.2010 року по дату винесення справедливого і законного рішення суду в розмірі 500 000, 00 грн. 00 коп.,

- суму відшкодування за оплачену юридичну допомогу адвокатів за період судових тяжб з 29.06.2010 по дату винесення судом законного, справедливого рішення в розмірі 48 110, 00 грн.,

●зобовязати Прокуратуру Дніпропетровської області протягом одного місяця після набрання рішенням суду законної сили за допомогою друкованого органу, - «Событие», опублікувати інформацію щодо реабілітації ОСОБА_1 і незаконність притягнення її до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги ОСОБА_1 просить задовольнити, посилаючись на статті 1, 2, 3, 4, 11, 12, 13 Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266), 1167, 1173, 1176 ЦК України, Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченої заробітної плати за вимушені прогули обґрунтовує перебуванням протягом 25 місяців (з січня 2011 року по січень 2013 року) відстороненою від посади начальника ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради і невиплати їй за цей період середньомісячної заробітної плати у розмірі 4 167,54 грн., тобто у розмірі 104 188,5 грн., яку вона зменшує на суму отриманої допомоги у звязку з непрацездатністю за період з 24 грудня 2010 року по 26 січня 2011 року в сумі 5 739,61 грн., тобто остаточно просить стягнути 98 448, 89 грн.

Також до складу майнових витрат ОСОБА_1 включає вартість надання їй адвокатом ОСОБА_6 правової допомоги протягом 2010-2015 років під час досудового розслідування і судового розгляду кримінальної справи №44109022, підготовки зазначеного позову на загальну суму 39 700 грн., на яку вона посилається в доданих копіях актів прийому-передачі виконаних робіт і квитанціях.

Крім того, позивач ОСОБА_1 через погіршення здоровя адвоката ОСОБА_6 23.08.2016 уклала із адвокатом ОСОБА_2 договір №23/08/2016 р. на надання правової допомоги та юридичного супроводу, сплативши відповідно до ОСОБА_6 №1 від 30.08.2016 р. 8 410, 00 грн.

ОСОБА_1 факт завдання їй моральної шкоди обґрунтовує душевними стражданнями, які вона пережила у звязку з поширення органами досудового слідства відомостей про її кримінальне переслідування шляхом скерування старшим слідчим прокуратури м.Дніпродзержинська ОСОБА_7 на імя міського голови м. Дніпродзержинська подання про відсторонення позивача від посади ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради, яке було обговорено на оперативній нараді за участі керівників виконавчих органів міської ради, відомості про цей факт також було поширено серед працівників виконавчих органів Баглійської районної ради м. Дніпродзержинська, до якої вона була обрана депутатом. Крім того, позивач відчувала душевні страждання кожного разу, коли її колеги по роботі, знайомі, родичі запитували чи достовірна інформація, що вона вчинила службовий злочин, і їй потрібно було виправдовуватися перед ними.

Також позивач вважає, що душевних страждань вона зазнала від незаконного, на її думку, і тривалого відсторонення її від роботи (посади) на протязі 55 місяців, у звязку з чим не могла займатися улюбленою роботою та отримувати заробітну плату.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що її моральна шкода полягає у переживаннях про те, що її внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, можуть звільнити з роботи та від цього вона може втратити авторитет, надбаний на цій роботі.

Незаконний, на думку ОСОБА_1, тривалий арешт її особистого майна на протязі 48 місяців: квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2, також завдав їй душевних страждань.

Також позивач вважає, що душевних страждань вона зазнала через зволікання державних обвинувачів працівників прокуратури м.Дніпродзержинська, які тривалий час з нібито надуманих підстав, свідомо затягували судове слідство, не бажали погодитися з тим, що в її діях відсутній склад злочину, а намагались весь час за будь-яких обставин, постійно використовуючи психологічний тиск на ОСОБА_1, закрити справу з нереабілітуючих обставин.

Зазначені вище душевні страждання ОСОБА_1 оцінює в 500000,00 тис. грн.

Також позивач вважає, що вона зазнала моральної шкоди у звязку із обранням щодо неї підписки про невиїзд, внаслідок чого на протязі 49 місяців вона була обмежена у пересуванні країною, неможливістю здійснювати щорічне санаторно-курортне лікування, відпочивати за межами міста і країни, яку вона оцінює у 71 050, 00 грн.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.11.2015 задоволено клопотання представника позивача адвоката ОСОБА_6 від 02.11.2015 про зміну статусу Державної казначейської служби України з третьої особи на співвідповідача по справі.

16 березня 2016 року до канцелярії Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська надійшло клопотання представника відповідача прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 про закриття провадження по цивільній справі 207/1728/15-ц в частині стягнення майнової шкоди на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2016 закрито провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення заробітку за час відсторонення від посади 108 356,04 грн., суми, сплаченої у звязку з отриманням юридичної допомоги 39 700, 00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.04.2016 ухвалу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.03.2016 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У судовому засіданні позивач і її представник адвокат ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги з урахуванням уточнень від 30.08.2016 і просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник прокуратури Дніпропетровської області в судовому засіданні підтримав раніше надані письмові заперечення і просив в частині стягнення матеріальної шкоди відмовити у задоволенні позову у звязку з тим, що позивачем не дотримано порядок досудового врегулювання спору і вона повинна отримати постанову Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, якою б визначався розмір відшкодування втраченого заробітку і витрат на отримання юридичної допомоги, як того вимагає ч.1 ст. 12 Закону №266, а в частині стягнення моральної шкоди просив суд визначити ОСОБА_1 її розмір відповідно до вимог ст. 13 цього ж Закону.

Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на неналежність статусу по справі Державної казначейської служби України як відповідача, і наголошувала на тому, що Державна казначейська служба України відповідно до п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. №845, є органом, який лише виконує рішення судів про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами.

В заяві про уточнення, як відповідача вказано Державну казначейську службу України, в особі ОСОБА_4 Державної казначейської служби України у м. Кам'янському Дніпропетровської області, проте, Кабінетом Міністрів України, 15.06.2011 прийнято Постанову №651 Про утворення територіальних органів Державної казначейської служби, у додатку до якої, йдеться, зокрема, про Утворення ОСОБА_4 Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську у Дніпропетровській області, яка на даний час не втратила чинність. Тому ОСОБА_4 Державної казначейської служби України у м. Кам'янському Дніпропетровської області - це не існуюча організація.

Крім того, ОСОБА_4 Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області це окрема юридична особа, створена Державою з окремим кодом ОКПО (38028588). Тоді як виконання рішень судів про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (ОКПО 37567646), а не його територіальними органами. Тому притягнення у якості відповідача ОСОБА_4 Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області є взагалі не обґрунтованим.

У звязку з цим представник вважала, що вимога ОСОБА_1 про стягнення з Державної казначейської служби в особі ОСОБА_4 Державної Казначейської служби України м. Камянське в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку є необґрунтованою, заявленою передчасною і повинна заявлятися лише на стадії виконання рішення суду по цій справі у разі відмови Казначейства його виконати.

Суд, вислухавши позивача, його представника і представників відповідачів, дослідивши наявні по справі письмові докази, в тому числі матеріали витребуваної із Заводського районного суду м. Дніпродзержинська кримінальної справи №1-378/11 за звинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і сторонами по справі не заперечувалось і підтверджено, що 29.06.2010 прокуратурою м. Дніпродзержинська порушено кримінальну справу №44109022 за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 364 КК України.

23.11.2010 старшим слідчим прокуратури м. Дніпродзержинська ОСОБА_7 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України і того ж дня обрано щодо неї міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

17.12.2010 старшим слідчим прокуратури м. Дніпродзержинська ОСОБА_7 по кримінальній справі №44109022 прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченої за вчинення злочину, який передбачений ч.2 ст. 364 КК України.

17.12.2010 старшим слідчим прокуратури м. Дніпродзержинська ОСОБА_7 прийнято постанову про відсторонення позивача від посади начальника ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради.

28.12.2010 міським головою на виконання постанови слідчого прийнято розпорядження №144-р «ос» про відсторонення ОСОБА_1 від посади начальника ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради.

Відповідно до листа заступника міського голови м. Дніпродзержинська №ХХХ від .04.2016, у зв'язку з тим, що станом на 28.12.2010 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, ознайомити її з розпорядженням міського голови від 28.12.2010 №144-р«ос» «Про відсторонення від посади» працівники відділу персоналу не мали можливості. Тому зазначене розпорядження 30.12.2010 було направлено до управління праці та соціального захисту населення міської ради з кур'єром загального відділу міської ради. Працівниками управління праці та соціального захисту населення міської ради було ознайомлено ОСОБА_1 із зазначеним розпорядженням в день його надходження до управління праці та соціального захисту населення міської ради 30.12.2010 у телефонному режимі, а особисто ОСОБА_1 ознайомилась із розпорядженням в перший день виходу з лікарняного 27.01.2011. До відділу персоналу міської ради для ознайомлення із розпорядженням міського голови ОСОБА_1 не з'являлась.

Крім того, згідно вищевказаного листа заступника міського голови за період з 2010 року до 2013 року ОСОБА_1 було нараховано та виплачено:

*заробітної плати за період з 01 січня 2010 року по 23 грудня 2010 року включно в сумі 56 419,38 грн.;

*допомоги за листами непрацездатності за період з 24 грудня 2010 року по 26 січня 2011 року в сумі 5739,61 грн. (лікарняний лист № 453939 з 24.12.2010 - 31.12.2010, лікарняний лист № 453976 з 01.01.2011 - 06.01.2011, лікарняний лист №243125 з 10.01.2011 -26.01.2011).

Згідно довідки Департаменту охорони здоровя та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради №13 від 29.12.22014 середній заробіток ОСОБА_1 за жовтень-листопад 2010 року на посаді начальника ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради, обрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, становить 4 167, 54 грн.

Досудове слідство по кримінальній справі призупинялось у звязку з хворобою ОСОБА_1 з 20.12.2010 по 17.01.2011.

17.01.2011 постановою старшого слідчого прокуратури ОСОБА_7 на майно позивачки накладено арешт, а саме на квартиру АДРЕСА_3 і квартиру АДРЕСА_4. Судом перевірено і встановлено, що квартира АДРЕСА_5, згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно №21443046 від 29.12.2008, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 23.12.2008 Першою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, а квартира АДРЕСА_3 на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.12.2001 Центральною комісією по приватизації житлового фонду ДП «Придніпровське житлово-комунальне обєднання».

17.01.2011 старшим слідчим прокуратури м. Дніпродзержинська на імя міського голови направлено подання про усунення причин і умов, які сприяли вчиненню ОСОБА_1 зазначеного злочину, в т.ч. і шляхом розгляду даного подання на оперативній нараді керівників комунальних підприємств міста.

Згідно листа заступника міського голови м. Дніпродзержинська №8вих-19/48 від 15.02.2011 зазначене подання старшого слідчого з метою подальшого недопущення аналогічних випадків та помилок в роботі, які можуть призвести до правопорушення по ознакам зловживання службовим становищем розглянуто на оперативній нараді під головуванням міського голови із секретарем міської ради, заступниками міського голови, керуючим справами виконавчого комітету міської ради, головами районних у місті рад та Карнаухівським селищним головою. На нараді заступникам міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради було доручено організувати розгляд подання на оперативних нарадах з керівниками підпорядкованих їм виконавчих органів міської ради та комунальних підприємств.

В січні 2011 року кримінальну справу за звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, направлено для розгляду до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська.

Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.12.2013 кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_1 повернуто прокурору м. Дніпродзержинська для проведення додаткового розслідування.

13 березня 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області за результатами розгляду апеляцій ОСОБА_1 та її захисника ОСОБА_6 прийняв ухвалу про скасування постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 25.12.2013 і направив матеріали кримінальної справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Івченко Т.П. від 24.12.2014 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України, закрито на підставі ч.2 ст. 282 КПК України у звязку із відмовою державного обвинувача від підтримання обвинувачення, накладені арешт на майно (квартири) позивача і запобіжний захід підписка про невиїзд скасовані. Зазначена постанова 31.12.2014 набрала законної сили. Судом ОСОБА_1 в постанові надано розяснення про право на реабілітацію в порядку, передбаченому спеціальним законом.

У судовому засіданні також досліджено витяг з трудової книжки ОСОБА_1 за період з 01.03.2002 по 12.03.2013 і встановлено, що 01.08.2008 ОСОБА_1 переведено на посаду начальника управління праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради, з якої 31.01.2013 звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України.

За результатами огляду письмових документів 8-го тому кримінальної справи №1378/11, судом вивчено заяву ОСОБА_1 від 20.01.2015 в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яку вона надала до канцелярії Заводського районного суду м. Дніпродзержинська і в якій просила відшкодувати їй майнову шкоду у розмірі 148 056, 04 грн. і моральну 385 000 грн., а також повідомити Департамент охорони здоровя та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради про закінчення щодо неї кримінального переслідування по справі №1-378/11. Суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Івченко Т.П., розглянувши її заяву, направила лише письмове повідомлення в порядку ч.2 ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» про реабілітацію ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоровя та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради без вирішення питання по майновій і моральній шкоді, завданих позивачці.

Також судом встановлено, що між позивачем і адвокатом ОСОБА_6 01.07.2010 укладено договір №77 про надання юридичних послуг за участі захисника в кримінальному процесі. Аналогічні договори між позивачем та її захисником були укладені 25.01.2011 і 08.01.2014.

Судом вивчено в судовому засіданні документи, які підтверджують суми, сплачені позивачем у звязку з отриманням юридичної допомоги, а саме:

- ОСОБА_6 №1 від 02.07.2010 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 750 грн.,

- ОСОБА_6 №2 від 01.09.2010 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 750 грн.,

- ОСОБА_6 №3 від 01.10.2010 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 700 грн.,

- ОСОБА_6 №4 від 01.11.2010 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 700 грн.,

- ОСОБА_6 №5 від 01.12.2010 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 800 грн.,

- ОСОБА_6 №6 від 03.01.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №7 від 01.02.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1000 грн.,

- ОСОБА_6 №8 від 01.03.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 400 грн.,

- ОСОБА_6 №9 від 01.06.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 300 грн.,

- ОСОБА_6 №10 від 03.10.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №11 від 01.12.2011 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №12 від 05.01.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №13 від 01.02.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 800 грн.,

- ОСОБА_6 №14 від 01.03.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 800 грн.,

- ОСОБА_6 №15 від 02.04.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1400 грн.,

- ОСОБА_6 №16 від 01.05.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1800 грн.,

- ОСОБА_6 №17 від 02.07.2012 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 2400 грн.,

- ОСОБА_6 №18 від 01.04.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №19 від 01.05.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1400 грн.,

- ОСОБА_6 №20 від 03.06.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1500 грн.,

- ОСОБА_6 №21 від 02.09.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1800 грн.,

- ОСОБА_6 №22 від 01.10.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №23 від 01.11.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №24 від 02.12.2013 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №25 від 08.01.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №26 від 03.02.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 2400 грн.,

- ОСОБА_6 №27 від 03.03.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1700 грн.,

- ОСОБА_6 №28 від 01.04.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1700 грн.,

- ОСОБА_6 №29 від 01.04.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №30 від 01.07.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №31 від 01.08.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1200 грн.,

- ОСОБА_6 №32 від 01.11.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1600 грн.,

- ОСОБА_6 №33 від 01.12.2014 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 600 грн.,

- ОСОБА_6 №34 від 08.01.2015 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1800 грн.,

- ОСОБА_6 №35 від 20.01.2015 прийому-передачі виконаних робіт з квитанцією на суму 1800 грн.

Судом відхиляються суми, сплачені позивачем по ОСОБА_6 №1 від 02.07.2010, №2 від 01.09.2010, №3 від 01.10.2010, №4 від 01.11.2010 на загальну суму 2 900 грн., тому що, як вже було встановлено в судовому засіданні старшим слідчим прокуратури ОСОБА_7 повідомлено ОСОБА_1 про підозру 23.11.2010, а вищевказані акти виконаних робіт підписані ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_6 до отримання позивачем статусу підозрюваної або обвинуваченої. У звязку з цим, позовні вимоги в частині відшкодування сум, сплачених позивачем у звязку з отриманням юридичної допомоги, підлягають частковому задоволенню в розмірі 36 800,00 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

В частинах 1,2 ст. 84 ЦПК України зазначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги; граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно наданого позивачем договору №23/08/2016 р. від 23.08.2016 на надання правової допомоги та доданих розрахунків адвокатом ОСОБА_2 втрачено 14,5 годин на надання правової допомоги по даній цивільній справі, а саме: ознайомлення з матеріалами даної справи 4,5 години, ознайомлення з матеріалами кримінальної справи в повному обємі в Заводському районним у суді м. Дніпродзержинська 25.08.2016 з 9-30 до 11-00 1,5 години, участь адвоката у судових засіданнях 25.08.2016, 12,09.2016 2,5 години, підготовка уточнення до позовної заяви, комплектування екземплярі для сторін по справі, направлення їх до суду 6 годин. Загальна сума вартості наданих послуг адвоката становить 8 410 грн.

Адвокат ОСОБА_2 від оплати часу надання послуг у судовому засідання, яке відбулося 21.09.2016, під звукозапис відмовився.

Суд не погоджується з правовою позицією адвоката щодо компенсації витрат ОСОБА_1 на правову допомогу і вважає за правильне застосовувати другу, а не першу статтю Закону України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з огляду на те що, компенсація витрат на правову допомогу буде здійснюватися за рахунок Державного бюджету, а також те, що Прокуратура Дніпропетровської області і Державна казначейська служба України звільнені від оплати витрат на правову допомогу і не діють по даній справі як субєкти владних повноважень.

Згідно ст. 2 Закону України від 20 грудня 2011 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Компенсація витрат на правову допомогу виплачується за рахунок державного бюджету.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 1378 грн., з 01 травня 1450 грн. Отже, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 36,25 грн. (1 450Х0,025) за годину або 0,6 грн. (36,25/60) за 1 хвилину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді у 2016 році.

Суд також не погоджується з тривалістю судових засідань 25.08.2016 і 12.09.2016, які зазначені а ОСОБА_6 №1 від 30.08.2016, тому що, згідно журналу судового засідання, 25.08.2016 засідання тривало з 11:05 до 11.20 15 хвилин, 12.09.2016 з 15:12 до 15:44 32 хвилини, тобто загальна тривалість засідань становить не 2,5 години (150 хвилин), як зазначає в ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_2, а 47 хвилин.

Таким чином, розмір компенсації витрат на правову допомогу, яка надавалась адвокатом ОСОБА_2 по цивільній справі №207/1728/15-ц, повинна становити: (4,5 год.+1,5 год. + 6 год.) Х 36,25 грн. + 47 Х 0,6 грн. = 463,2 грн.

При визначені сум втраченого заробітку за час відсторонення позивача від посади судом не береться до уваги період з 24.12.2010 по 26 січня 2011 року у звязку з тим, що за цей час позивач отримала допомогу у звязку з тимчасовою непрацездатністю у розмірі 5 739, 61 грн. Крім того, розпорядженням міського голови від 28.12.2010 №144-р«ос» «Про відсторонення від посади» фактично застосовано до ОСОБА_1 з першого дня виходу на роботу після лікарняного 27.01.2011.

Відповідно розпорядження міського голови від 31.01.2013 року №08-р«ос» «Про звільнення ОСОБА_1О.» в лютому 2013 року ОСОБА_1 було виплачено 10 місячних посадових окладів та компенсацію за невикористану відпустку за 160 календарних днів в розмірі 22720 грн.

Таким чином, відшкодування втраченого заробітку підлягає в межах позовних вимог з урахуванням зави про їх зменшення за період з 27.01.2011 по 31.01.2013 (24 місяці) по 4 167, 54 грн. за місяць у розмірі 100 020 грн. (24 Х 4 167,54).

Суд бере до уваги доводи представника прокуратури Дніпропетровської області про існування спеціальної процедури встановлення розміру майнової шкоди, завданої позивачу, яка визначена ст. 12 Закону №266, але в той же час дотримується правової позиції колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області, яка викладена в ухвалі від 20.04.2016 по даній справі, і вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заробітку за час відсторонення від посади і суми, сплачені у звязку з отримання юридичної допомоги, підлягають розгляду в межах даної цивільної справи і задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.2 Закону №266 право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Пунктом 1 ст.3 Закону №266 визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону №266 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №266 розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Окрім того, за змістом ч.2 ст.12 Закону №266 питання щодо розміру відшкодування втраченого заробітку, який було визначено органом зазначеним у частині 1 цієї статті та із розміром якого не погодився заявник, підлягає перегляду судом цивільної юрисдикції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Механізм відшкодовування (повернення) заробітку та інших грошових доходів врегульовано Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування цього Закону, яке затверджено спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 року за №106/1131.

Відповідно до пункту 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому розяснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відповідно до пункту 11 цього Положення, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення, може звернутися у відповідний орган.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог, суд першої інстанції не зясував, чи направлялось позивачу відповідне повідомлення із розясненням питання відшкодування шкоди.

Окрім того, за змістом ч.2 ст.12 Закону №266 питання щодо розміру відшкодування втраченого заробітку, який було визначено органом зазначеним у частині 1 цієї статті та із розміром якого не погодився заявник, підлягає перегляду судом цивільної юрисдикції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Механізм відшкодовування (повернення) заробітку та інших грошових доходів врегульовано Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положенням про застосування цього Закону, яке затверджено спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 року за №106/1131.

Відповідно до пункту 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому розяснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відповідно до пункту 11 цього Положення, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення, може звернутися у відповідний орган.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі щодо частини позовних вимог, суд першої інстанції не зясував, чи направлялось позивачу відповідне повідомлення із розясненням питання відшкодування шкоди.

Натомість із матеріалів кримінальної справи убачається, що Заводським районним судом м. Дніпродзержинська у відповіді на заяву ОСОБА_1 від 20.01.2015 в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування майнової шкоди взагалі не вирішено.

Разом з цим, статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Будь-яка особа, яка вважає своє право порушеним, має можливість звернутись за судовим захистом. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на звернення до суду та на розгляд його вимог, не залежно від того, чи були дотримані формальні процедури, якими врегульовано спірні відносини сторін.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

При цьому, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен маж право на справедливий і публічний розгляд його справи, упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у справі Golder v.the United King-dom(1975) зауважив, що процесуальні гарантії, визначені в статті 6 стосовно справедливості, публічності та негайності, втрачають сенс за відсутності захисту передумов для дотримання цих гарантій, а саме - доступу до суду. Суд встановив це як невідємний аспект гарантій, визначених у статті 6, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавільної влади, які є основою більшої частини Конвенції. Отже, частина 1 статті 6 гарантує кожному право на подання до суду будь-яких позовів стосовно їхніх цивільних прав та обовязків (рішення у справі Golder v.the United King-dom(1975), п. 28-36).

У цьому ж рішення Європейський суд наголошує, що однією з основних складових у системі справедливого судочинства є доступ до процедури з усіма атрибутами судової форми контролю: держава не може обмежити або скасувати судовий контроль у певних сферах. Зацікавлена особа повинна мати можливість розгляду своєї справи в суді без надмірних правових чи практичних перепон: ускладнених чи формалізованих процедур прийняття та розгляду позовних заяв і таке інше. Відмова в правосудді забороняється.

Ураховуючи положення Конституції України, норми ЦПК, практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що само по собі визначення відповідним законом органу, на який покладено обовязок проведення певних розрахунків, не може бути підставою для відмови у зверненні до суду.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 571 050 грн. суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №266, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно ч.1 ст.2 Закону №266, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

11) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

При системному аналізі статей 1 і 2 Закону №266 можливо зробити висновок, що факти незаконного арешту майна і відсторонення позивача від посади повинні бути встановлені в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду).

При зверненні до суду позивач в основному обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на факт ухвалення 24.12.2014 місцевим судом постанови про закриття кримінального провадження за її обвинуваченням за відсутності події кримінального правопорушення.

Позивач не надав суду будь-яких обвинувальних вироків суду, наказів про дисциплінарну відповідальність щодо працівників правоохоронних органів в т.ч. прокуратури, якими встановлено факт незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Таким чином, відсутні законні підстави для відшкодування моральної шкоди у звязку з відстороненням позивача від посади і накладенню арешту на майно.

Також Законом №266 відокремлено підстави для відшкодування шкоди за такий вид запобіжного заходу як незаконне взяття і тримання під вартою, а не застосування підписки про невиїзд, тому в цій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд відмовляє у задоволенні.

Стосовно душевних страждань, які позивач зазнала від відсторонення від улюбленої роботи і постійні хвилювання з приводу того, що через притягнення її до кримінальної відповідальності вона буде звільнена з посади, суд отримав спростування цих обставин, заслухавши пояснення самої ОСОБА_1 В судовому засіданні позивач пояснила, що після відсторонення 27.01.2011 від посади вона на вимогу керівництва продовжувала приходити на роботу і виконувала свої обовязки до звільнення 31.01.2013 у звязку з виходом на пенсію. Крім того, згідно запису №36 трудової книжки 12.02.2013 ОСОБА_1 прийнята за строковим трудовим договором на посаду головного спеціаліста ОСОБА_4 праці та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради, тобто фактично продовжила професійну діяльність за тим самим фаховим спрямуванням.

Щодо тверджень позивача про умисне затягування державними обвинувачами судового розгляду протягом майже 6 років, то суд, вивчивши і проаналізувавши матеріали кримінальної справи, встановив, що тривалий розгляд справи обумовлений неявками сторони захисту у звязку із хворобою адвоката, а також численними клопотаннями сторони захисту про проведення різних повторних експертиз, постановленням захистом перед експертами нових питань в різних редакціях, тобто з використанням захистом законних прав, наданих їй Кримінальним процесуальним кодексом.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

У випадках, зазначених у ч.1 цієї статті, завдання шкоди відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний характер.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно із пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верхового суду України №6-220цс15 від 02 грудня 2015 року.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян,суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Крім того, в абз.2 п.14 Постанови судам розяснено про те, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити розмір шкоди згідно з вимогами ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди, але з обовязковим виконанням наведеної норми права і посиланням на докази надані позивачем.

Ні ОСОБА_1 ні її адвокатом з метою доведення права на відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому ніж мінімальна заробітна плата, не надано будь-яких доказів порушення соціальних звязків під час перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, а також погіршення стану здоровя.

Судом також відхиляються вимоги про відшкодування моральної шкоди за період з 29.06.2010 по 22.11.2010, тому що, як встановлено в судовому засіданні, протягом зазначеного періоду ОСОБА_1 не мала статусу підозрюваної або обвинуваченої.

Так з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала під слідством з 23.11.2010 по 19.12.2010 (зупинення слідства з 20.12.2010 по 17.01.2011), з 17.01.2011 по 24.12.2014, тобто 48 місяців 3 дні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня 1378 грн., з 01 травня 1450 грн., з 01 грудня 1550 грн.

Таким чином, станом на час ухвалення судом рішення мінімальна заробітна плата становить 1450 грн. і розмір відшкодування моральної шкоди за перебування позивача 48 місяців під слідством становить 69 600 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд відмовляє.

Також суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в яких вона фактично просить передчасно встановити порядок і форму виконання стягнення грошових коштів на її користь, а саме з Державної казначейської служби України в особі ОСОБА_4 Державної Казначейської служби України м. Камянське в Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку з огляду на вищенаведені доводи представника казначейської служби і виходячи з наступного.

Відповідно до Наказу Державного казначейства України від 26.06.2002 № 122 (у редакції наказу Державного казначейства України від 30.11.2010 № 449) «Єдиний казначейський рахунок (далі - ЄКР) - це консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України (далі - СЕП). ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством. Учасниками СЕП є Державне казначейство України та Головні управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Головні управління Державного казначейства України).» На рівні територіальних управлінь єдиний казначейський рахунок не відкритий.

Відповідно до частин 1, 2 п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення судів про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державним казначейством України, а не його територіальними органами. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державним казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до Закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється Державою, у Порядку визначеному Законом.

Для забезпечення реалізації Закону України № 49019 -VI Про гарантії держави щодо виконання судових рішень 06.02.2013 набрав чинності Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (зі змінами), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до Закону мають право приймати такі рішення.

Суд, дбаючи про реальний захист і поновлення в майбутньому майнових інтересів ОСОБА_1, вважає за необхідне застосувати загальноприйняте словосполучення судової практики, а саме «стягнути з Державного бюджету України на користь …» без конкретизації державного органу, який буде уповноважений виконувати рішення суду, тому що порядок виконання такої категорії рішень визначений законом і на день його предявлення ОСОБА_1 до виконання, спосіб і форма виконання зазначені судом можуть не відповідати діючому законодавству, що може мати наслідком визнання рішення таким, що не підлягає виконанню.

Також суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобовязання Прокуратури Дніпропетровської області здійснити певну публікацію в газеті «СОБЫТИЕ» з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Згідно журналу судового засідання заява про уточнення і зменшення позовних вимог від 30.08.2016 надійшла до суду після початку розгляду справи по суті перед початком судових дебатів.

Згідно первинної позовної заяви ОСОБА_1, прийнятої судом до розгляд 06 травня 2015 року, позов предявлено в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», в статті 3 якого наведений вичерпний перелік форм реабілітації осіб, які перебували під слідством і судом. Серед зазначених форм реабілітації відсутнє зобовязання органу, який здійснював досудове слідство, здійснити певну публікацію у засобах масової інформації.

Таким чином, представник ОСОБА_1, надавши вищевказану заяву від 30.08.2016 змінив підстави позову, що є порушенням ст. 31 ЦПК України. В той же час слід зауважити, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до суду з окремою аналогічною позовною заявою про захист честі та гідності.

Відповідно до п.13 ч.2 ст. 3 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Згідно пунктів 11, 21 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону від 12.02.2015), органи прокуратури, Державна казначейська служба України звільняються від сплати судового збору при здійсненні своїх повноважень та у справах, пов'язаних з питаннями, що стосуються повноважень цих органів.

Судові витрати віднести на рахунок Державного бюджету України.

Керуючись статтями 1, 2, 3, 4, 11, 12, 13 Закону України від 01.12.1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затверджене наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, статтями 1167, 1173, 1176 ЦК України, статтями 10-11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України в особі ОСОБА_4 Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої: 51906, АДРЕСА_6, грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 206 990, 75 грн., з яких моральна шкода 69 600,00 грн., заробіток за час відсторонення від посади 100 020,00 грн., сума, сплачена у звязку з отриманням юридичної допомоги 36 800,00 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої: 51906, АДРЕСА_6, понесені нею по цивільній справі витрати на правову допомогу у розмірі 463,20 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок Державного бюджету України.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя В.Г. Тюлюнова