У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Радивилівського районного суду від 13 травня 2014 року у справі за позовом Кредитної спілки „Шанс-Плюс" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

11 лютого 2014 року Кредитна спілка „Шанс-Плюс" звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення 12 609, 95 грн. боргу.

Заочним рішення Радивилівського районного суду від 13 травня 2014 року позов задоволено частково. З відповідача ОСОБА_1 на користь позивача стягнуто 11 938, 57 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою цього ж суду від 11 червня 2014 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 13 травня 2014 року залишено без задоволення.

У поданій на заочне рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що спір між Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" (яка є позивачем у даній справі) та ним і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 572-3 вирішено шляхом укладення ним із позивачем у справі мирової угоди, яка була визнана та затверджена ухвалою Радивилівського районного суду від 8 лютого 2015 року (справа № 2-320/11).

Сума боргу за кредитним договором № 572-3 не підлягає повторному стягненню з відповідачів у судовому порядку, оскільки сторонам у справі були роз'яснені наслідки укладення мирової угоди, які передбачені п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Покликаючись на зазначені обставини, відповідач ОСОБА_1 заочне рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом установлено, що 3 листопада 2009 року між Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" і ОСОБА_1 був укладений договір споживчого кредиту № 572-3, згідно з яким позивач надав ОСОБА_1 кредит у сумі 12 135 грн. з терміном повернення до 12 місяців з дати укладення договору, тобто до 3 листопада 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 3 листопада 2009 року між Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" і ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 572-3, за яким ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання перед позивачем відповідати за зобов'язаннями позичальника ОСОБА_1, які виникають з кредитного договору № 572-3, у повному обсязі цих зобов'язань.

Ухвалою Радивилівського районного суду від 8 лютого 2012 року у справі № 2-320/11 за позовом Кредитної спілки „Шанс-Плюс" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 572-3 визнано і затверджено мирову угоду між Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" і ОСОБА_1, згідно з якою загальна сума заборгованості за кредитним договором № 572-3 від 3 листопада 2009 року в розмірі 23 838, 57 грн. була розстрочена на 12 місяців: з 15 лютого 2012 року до 15 лютого 2013 року і підлягала виплаті відповідачем ОСОБА_1 рівними частинами по 1 986, 55 грн. на місяць (а. с. 3-5).

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 умов цієї мирової угоди утворилася заборгованість за зобов'язанням у сумі 11 938, 57 грн., що підтверджується графіком фактичної сплати кредитної заборгованості відповідачем ОСОБА_1 та розрахунком заборгованості (а. с. 6-7).

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

Пунктом 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції від 21 квітня 1999 року передбачалося, що мирові угоди, затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» було виключено.

Таким чином, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (8 лютого 2012 року) зазначена мирова угода не відносилася до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції станом на час укладення мирової угоди) виконанню державною виконавчою службою підлягали ухвали, постанови судів у цивільних справах у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплені у статті 18 цього Закону.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону).

Отже, ухвала суду про визнання мирової угоди є виконавчим документом і підлягає виконанню державною виконавчою службою лише в разі, якщо ця ухвала відповідає вимогам, передбаченим статтею 18 вказаного Закону.

Системний аналіз зазначених норм показує, що в разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди може звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди, якщо ця ухвала відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», але інша сторона угоди також не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову та тотожної підстави позову.

Зміна хоча б однієї з наведених складових не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовною заявою і не дає суду підстави закривати провадження у справі.

Спірні правовідносини у даній справі є похідними від правовідносин у справі № 2-320/11, в якій було постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, проте вони не є тотожними у зв'язку із відсутністю однієї зі складових, необхідних для застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, зокрема тотожної підстави позову. У даній справі підставою позову є невиконання умов мирової угоди. У справі ж, в якій було постановлено ухвалу про визнання мирової угоди, підставою позову було невиконання умов кредитного договору.

Тому стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 11 938, 57 грн. боргу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що затверджена 8 лютого 2012 року судом між ОСОБА_1 і позивачем мирова угода за своєю правовою природою є правочином, який за загальними принципами цивільного законодавства має бути виконаний відповідно до правил ст. ст. 525 і 526 ЦК України.

Згідно зі ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняються за домовленістю сторін. Зобов'язання припиняється також за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, що пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

Місцевий суд встановив, що ухвалою Радивилівського районного суду від 8 лютого 2012 року було визнано та затверджено мирову угоду між Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" і ОСОБА_1 у справі за позовом Кредитної спілки „Шанс-Плюс" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 572-3.

Відповідачка ОСОБА_2 стороною в укладеній мировій угоді не була і за виконання боржником зобов'язань, що випливають з її умов, як поручитель перед позивачем не зобов'язувалася.

Кредитна спілка „Шанс-Плюс" та відповідачі у справі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з ухвалою Радивилівського районного суду від 8 лютого 2012 року про затвердження мирової угоди у справі № 2-320/11 погодилися й її в апеляційному порядку не оскаржили.

Тому зважаючи на все викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Кредитною спілкою „Шанс-Плюс" та відповідачкою ОСОБА_2 заочне рішення місцевого суду від 13 травня 2014 року в апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Радивилівського районного суду від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: