Справа № 352/2640/14-ц
Провадження № 22-ц/779/363/2016
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представників: апелянта-ОСОБА_7, ОСОБА_2, відповідача-ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року та ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 12 липня 1994 року перебував із відповідачем в зареєстрованому шлюбі.

Згідно рішення Тисменицького районного суду від 22 червня 2009 року шлюб розірвано та 28 липня 2011 року зареєстровано розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції.

У 2000 році ОСОБА_5 подарувала відповідачу незакінчене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, процент готовності якого складав 72 %. Зазначав, що в період шлюбу вони разом із дружиною за спільні кошти продовжували здійснювати будівництво будинку, а він, крім того, приймав особисто безпосередню й активну участь в цьому.

Івано-Франківським ОБТІ проведено технічну інвентаризацію домоволодіння та 22 травня 2006 року виготовлено технічний паспорт на нього. Тим самим підтверджується законність будівництва та 100% його готовності. Враховуючи, що спірний житловий будинок не був своєчасно зданий в експлуатацію, відповідно сторони право власності на нього не оформили. З цих підстав просив визнати частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, провести реальний поділ, виділивши йому у власність приміщення, які б відповідали 14/100 частки в цьому майні.

Рішенням Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року виправлено допущену в рішенні суду описку. Скасовано арешт на незавершене будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, накладений згідно ухвали Тисменицького районного суду від 10 грудня 2014 року.

В апеляційних скаргах на дане рішення та ухвалу ОСОБА_3 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і на порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, в поданій апеляційній скарзі апелянт зазначає, що висновок суду про те, що незакінчений будівництвом спірний житловий будинок є самочинним, а тому не підлягає поділу між подружжям є помилковим. При цьому суд необґрунтовано вважав, що дані обставини встановлено рішенням Тисменицького районного суду від 27.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.10.2014 року.

Апелянт також вказує, що суд не врахував, що згідно рішення виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 28.10.1993 року №27 ОСОБА_5 (матері відповідача - попередньому власнику незавершеного будівництва) дозволено відчужити незакінчений будівництвом житловий будинок та прийнято рішення закріпити за набувачем будинку земельну ділянку розміром 0,12 га. Згідно проектної документації ОСОБА_4 отримала дозвіл на виконання будівельних робіт. На підставі зазначених документів Івано-Франківським ОБТІ проведено технічну інвентаризацію спірного житлового будинку та 22.05.2006 року виготовлено технічний паспорт. Цим відповідно підтверджується зведення будинку на законних підставах та 100% його готовності. За таких обставин незавершене будівництво не було самочинним, проводилось сторонами під час шлюбу за спільні кошти та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання його представника про призначення судової будівельно-технічної експертизи щодо визначення ступеня готовності, ринкової вартості, технічної можливості виділу сторонам окремих частин будинку, тощо.

В своїй апеляційній скарзі на ухвалу суду апелянт вказує на порушення норм процесуального права, оскільки внесені виправлення в розумінні ст. 219 ЦПК України не можуть вважатися опискою чи арифметичною помилкою. Фактично вони містять зміну суті та змісту судового рішення. Крім того, всупереч ч.3,4 ст. 219 ЦПК України дане питання вирішено суддею одноособово та без належного повідомлення сторін.

З цих підстав просив рішення та ухвалу суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року зазначені рішення та ухвала суду скасовані та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, Тисменицького району спільним сумісним майном подружжя.

Виділено у власність ОСОБА_3 частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-2 (частина) - кухні, площею 6,12 кв.м., вартістю 28 294,14 грн.; 1-3- житлову кімнату, площею - 15,2 кв.м., вартістю - 70273,025 грн., а всього 21,32 кв.м., вартістю - 98567,16 грн., що становить 20,74 % від загальної вартості будинку, згідно четвертого варіанту (додаток №4 - зелений колір) висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року.

Зобов'язано ОСОБА_3: встановити перегородку в приміщенні 1-2 (кухні).

Здійснити прибудову тамбура до будинку згідно схеми додатку №4 до висновку, а після зведення тамбура віконний проріз у приміщенні 3 (житлової кімнати) переобладнати під дверний.

Провести підведення комунікацій (світло, вода, газ) згідно схематичного відображення на схемі в додатку №4 до висновку на аркушах 2,3,4.

Для ізольованого користування холодною водою у існуючому колодязі встановити насос, прокласти в землі на глибині 0,7-0,9 м. водопровідну трубу і здійснити ввід водопроводу до будинку згідно схеми в додатку №4. В т.1- здійснити роботи по відрізанню від існуючої водопровідної мережі будинку. Водопровідну трубу від т.1 до т.2 довжиною 3,5 м. демонтувати (додаток №4, арк. 3).

Для ізольованого користування газопостачанням здійснити ввід газової труби від т.1 згідно схеми в додатку №4. На вводі в будинку встановити газовий лічильник (додаток 4 арк.4) Частину мережі від існуючої електромережі залишити в існуючому вигляді (до встановленого у приміщенні 1-1 (коридору) лічильника.

Провести нову електромережу із вводом у т.2 (приміщення 1-2) та встановити електролічильник (додаток № 4, арк.2).

Виділено ОСОБА_4 у власність частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-1 - коридор, площею 5,4 кв.м., вартістю 24965,417 грн.; 1-2 (частина) - кухні, площею - 4,08 кв.м., вартістю - 18862,758 грн.; 1-4- житлову кімнату, площею - 28,0 кв.м., вартістю - 129450,31 грн.; 1-5- житлову кімнату, площею - 11,9 кв.м., вартістю - 55016,382 грн., 1-6- житлову кімнату, площею - 15,2 кв.м., вартістю - 70273,025 грн., 1-7- кладовку, площею - 6,4 кв.м. , вартістю - 29588,64 грн., всього по надземному поверху - 78,2 кв.м., вартістю - 328156,535 грн., по підвалу - 10,5 кв.м, вартістю 11488,7 грн., а всього по будинку 88,7 кв.м, вартістю 339645,235 грн., що становить 79,26 % від вартості всього будинку згідно додатку №4 (жовтий колір) висновку судової будівельної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 37 217,43 грн. грошової компенсації за відхилення від ідеальної частки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2645,40 грн. понесених судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 620,27 грн. недоплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 318,14 грн. судового збору..

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Вищевказане рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до апеляційного суду.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новому апеляційному розгляді апелянт та відповідач в засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Представники апелянта апеляційні скарги підтримали з мотивів зазначених в них й просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача апеляційних скарг не визнала, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, спеціаліста, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст.71 СК України).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 липня 1994 року. Рішенням Тисменицького районного суду від 22 червня 2009 року шлюб між ними розірвано (а.с.68,69,70т.1).

З'ясовано, що відповідно до договорів дарування незакінченого будівництвом будинку від 28 березня 2000 року та від 25 липня 2000 року ОСОБА_5 (мати відповідача) подарувала ОСОБА_4 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1. Зі змісту договорів дарування вбачається, що незакінчений будівництвом житловий будинок належить дарителю, згідно довідки про право власності робітничого двору, виданої виконавчим комітетом Угринівської сільської ради 28 січня 2000 року за №60. Вказані договори зареєстровано в Угринівській сільській раді відповідно 15.05.2000 року та 25.12.2000 року в погосподарській книзі № 11, особовий рахунок НОМЕР_1 (а.с.5-6, зворот, т.1).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 посилався на те, що за час спільного проживання з відповідачем в шлюбі ними повністю завершено будівництво житлового будинку, однак в експлуатацію його не здано та право власності не оформлено. Відтак, просив визнати частку 28/100 спірного незавершеного будівництвом житлового будинку спільним сумісним майном подружжя та провести його реальний поділ.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року встановлено, що спірний будинок є самочинно збудованим, відповідно не є об'єктом права спільної сумісної власності і не може бути предметом поділу. А оскільки дані обставини є преюдиційними, підстави для задоволення позову відсутні.

Проте, з таким висновком місцевого суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на вимогах закону.

Як роз'яснено у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду справи суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін.

З'ясовано, що у вересні 2013 року ОСОБА_3 звертався в суд із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із безпідставністю та недоведеністю позовних вимог (а.с.36-41 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що житловий будинок по АДРЕСА_1 незавершений будівництвом, його готовність складає 84%, що підтверджується довідкою №32 від 19 травня 2014 року на об'єкт незавершеного будівництва. У відповідності до довідки №50 від 27 листопада 2014 року вищезазначена довідка визнана недійсною (а.с.79 т.1).

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду колегія суддів прийшла до висновку, що спірне будівництво є самочинним, оскільки в матеріалах справи немає доказів про те, що для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 виділялась земельна ділянка; що особі, яка здійснює будівництво, була відведена для цієї мети земельна ділянка; що будівництво ведеться без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З'ясовано, що на підставі рішення Угринівської сільської ради народних депутатів №22 від 26 липня 1991 року та у відповідності з проектом забудови земельної ділянки, виділеної забудовнику ОСОБА_5 для будівництва індивідуального, житлового будинку та господарських споруд встановлено в натурі межі земельної ділянки (на власному городі) та одночасно виконана розбивка будівель. В подальшому ОСОБА_5 було виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, зареєстровано його 27.02.1992 року за № 181 у відділі архітектури та містобудування Тисменицької РДА та затверджено відповідний проект (а.с.10-13 т.1).

Відповідно до архівного витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Угринівської сільської ради від 28 жовтня 1993 року № 27 ОСОБА_5 надано дозвіл на відчуження незакінченого будівництва житлового будинку та закріплено за набувачем будинку земельну ділянку розміром 0,12 га (а.с.14-15 т.1).

Разом з тим, в засіданні апеляційного суду встановлено, що згідно даних погосподарської книги №11 за 1996-2000 роки (особовий рахунок №961) в особистому користуванні господарства за адресою АДРЕСА_1 (в якому проживали сторони та їхня донька ОСОБА_6.) знаходиться земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва житлового будинку та 0,20 га ріллі. Наведена обставина підтверджується довідкою Угринівської сільської ради №420 від 26.08.2015 року.

Крім того, як вбачається зі змісту рішення Угринівської сільської ради від 28.11.2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в межах населеного пункту с. Угринів та знаходиться по АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.6. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в редакції станом на 2006 рік) реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

З'ясовано, що на замовлення відповідача 22 травня 2006 року ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний житловий) будинок АДРЕСА_1 (а.с.7-9 т.1). Однак, в подальшому, зважаючи на розірвання шлюбу та за наявності судових спорів між сторонами щодо права спільної сумісної власності на частину будинку, нею як заінтересованою особою, що мала право власності на незавершене будівництво згідно договорів дарування та, в тому числі, здійснювала його будівництво жодних дій по введенню цього об'єкта в експлуатацію не проводилося. Відповідно заява для проведення державної реєстрації права власності на цей об'єкт незавершеного будівництва ОСОБА_4 до квітня 2015 року не подавалася.

З врахуванням наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що незавершене будівництво не є самочинним, а відтак є об'єктом права власності та може бути предметом поділу.

При цьому колегія суддів критично оцінює доводи представника ОСОБА_4 щодо невідповідності даних проекту будівництва даним технічного паспорта спірного будинку, що на її думку є підтвердженням самочинного будівництва. Як вбачається з цих документів розміри будинку є фактично однаковими (9900x12000 згідно проекту будівництва, 1008x1206 згідно технічного паспорта). Відтак, незначне відхилення від проекту (порушення внутрішнього планування із збереженням встановленого проекту, незначна зміна його зовнішніх габаритів) не може вважатися істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналогічно колегія суддів не приймає до уваги долучені в судовому засіданні представником відповідача акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 14.07.2015 року, протокол про адміністративне правопорушення від 14.07.2015 року та постанову по справі про адміністративне правопорушення від 16.07.2015 року, оскільки такі суперечать зібраним по справі доказам.

Надуманими є також і твердження представника відповідача щодо вирішення аналогічного спору рішенням Тисменицького районного суду від 27 червня 2014 року,залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 жовтня 2014 року.

Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

За змістом ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті самі позовні вимоги, з тих самих підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Тобто, закриття провадження у справі в цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. При цьому нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

За змістом ст. ст. 26, 31 ЦПК України предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, виявляється в матеріально-правовій заінтересованості отримати певне матеріальне право. При цьому матеріально правова заінтересованість полягає у прагненні домогтися для себе поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, законного інтересу, тобто отримати певне майно, благо, встановити певний стан, обставини, або навпаки не допустити їх порушення.

Разом з тим, обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об'єктивуються у поданих доказах, складають підставу позову.

Встановлено, що в провадженні Тисменицького районного суду перебувала цивільна справа № 352/2982/2013 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про примусове виселення, зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання, визнання права власності на будинковолодіння. 20.09.2013 року ОСОБА_3 подано зустрічну позовну заяву про визнання 28/100 частин житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на ідеальну частку - 14/100 цього будинку (а.с.33-35). При цьому з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги обґрунтовувалися довідкою № 32 від 19.05.2014 року, згідно якої житловий будинок по АДРЕСА_1 незавершений будівництвом, його готовність складає 84%. В подальшому, як видно зі змісту довідки №50 від 27 листопада 2014 року вищезазначена довідка визнана недійсною (а.с.79 т.1).

В той же час позовні вимоги в даній справі ОСОБА_3 обґрунтовував закінченням будівництва житлового будинку, готовність якого складає 100%, складанням технічного паспорта на нього та відповідно просив із врахуванням ідеальних часток - його 14/100, а відповідача 86/100 провести розподіл будинку в натурі.

Отже, в даному спорі мають місце інші підстави позову.

Постановляючи 26 січня 2015 року ухвалу про відмову у закритті провадження у справі Тисменицький районний суд виходив саме із того, що спір між тими самими сторонами стосується іншого предмету спору.

Вказана ухвала в апеляційному порядку не була оскаржена та набрала законної сили.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. (із наступними змінами) «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», за позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Встановлено, що за період перебування у шлюбі сторони фактично закінчили будівництво житлового будинку, провели в ньому інженерні комунікації, газ, воду, електроенергію, внаслідок чого будинок став придатним для проживання. Відтак, вони в ньому поселилися, проживали та використовували за призначенням.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що спірне майно (28/100 частки незавершеного будівництва будинку) в силу вимог ст. ст. 60,61,69-71 СК України є спільним сумісним майном подружжя, а тому право на нього має кожний з подружжя в рівних частках. Та відповідно також з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України, згідно яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані приміщення.

Враховуючи, що визначення ступеню готовності незакінченого будівництвом будинку, а також встановлення чи є технічна можливість довести до кінця будівництво особами, між якими проведено поділ, належить до компетенції органів, які займаються наданням такого висновку, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи за клопотанням ОСОБА_3 ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2015 року у даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року ступінь будівельної готовності незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 в с. Угринів, Тисменицького району є можливість облаштувати окремі входи для кожного із співвласників та здійснити при необхідності прибудову) є технічно-можливим провести виділ 14/100 часток незавершеного будівництвом житлового одноповерхового цегляного будинку. Відповідно експертом запропоновано чотири можливі варіанти розподілу житлового будинку у співвідношенні 14/100 та-86/100 (а.с.187-269 т.1).

Обираючи спосіб поділу спірного будинковолодіння за варіантами висновку судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів враховує інтереси сторін, рівність часток ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спільному майні, мінімальні відхилення від їх часток та відповідно мінімальний розмір грошової компенсації при цьому, можливість мінімальних затрат для переобладнання приміщень, тощо.

Відтак, вважає, що розподіл житлового будинку слід провести за четвертим варіантом, запропонованим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи №3/07/15 від 15 липня 2015 року. Зокрема, виділити у власність ОСОБА_3 частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-2 (частина) - кухні, площею 6,12 кв.м., вартістю 28 294,14 грн.; 1-3- житлову кімнату, площею - 15,2 кв.м., вартістю -70 273,025 грн., а всього 21,32 кв.м., вартістю - 98 567,16 грн., що становить 20,74 % від загальної вартості будинку. Відповідно, зобов'язавши ОСОБА_3: встановити перегородку в приміщенні 1-2 (кухні); здійснити прибудову тамбура до будинку згідно схеми додатку №4 до висновку, після зведення якого віконний проріз у приміщенні З (житлової кімнати) переобладнати під дверний; провести підведення комунікацій (світло, вода, газ) згідно схематичного відображення на схемі в додатку №4 до висновку на аркушах 2,3,4; для ізольованого користування холодною водою у існуючому колодязі встановити насос, прокласти в землі на глибині 0,7-0,9 м. водопровідну трубу і здійснити ввід водопроводу до будинку згідно схеми в додатку №4. В т.1- здійснити роботи по відрізанню від існуючої водопровідної мережі будинку. Водопровідну трубу від т.1 до т.2 довжиною 3,5 м. демонтувати (додаток №4, арк.З); для ізольованого користування газопостачанням здійснити ввід газової труби від т.1 згідно схеми в додатку №4. На вводі в будинку встановити газовий лічильник (додаток 4 арк.4 ); частину мережі від існуючої електромережі залишити в існуючому вигляді (до встановленого у приміщенні 1-1 (коридору) лічильника; провести нову електромережу із вводом у т.2 (приміщення 1-2) та встановити електролічильник (додаток № 4, арк.2).

Виділити ОСОБА_4 у власність частину незавершеного будівництва житлового будинку, а саме: 1-1 - коридор, площею 5,4 кв.м., вартістю 24 965,417 грн.; 1-2 (частина) -кухні, площею - 4,08 кв.м., вартістю - 18 862,758 грн.; 1-4- житлову кімнату, площею - 28,0 кв.м., вартістю - 129 450,31 грн.; 1-5- житлову кімнату, площею - 11,9 кв.м., вартістю -55016,382 грн., 1-6- житлову кімнату, площею - 15,2 кв.м., вартістю - 70 273,025 грн.,1-7 кладовку, площею - 6,4 кв.м , вартістю - 29 588,64 грн., всього по надземному поверху - 78,2 кв.м., вартістю - 328 156,535 грн., по підвалу - 10,5 кв.м, вартістю 11 488,7 грн., а всього по будинку 88,7 кв.м, вартістю 339 645,235 грн., що становить 79,26 % від вартості всього будинку.

З висновку експерта вбачається, що для здійснення всіх перепланувань та переобладнань житлового будинку ОСОБА_3 необхідно розробити проектну документацію (проектні пропозиції або робочий проект) ліцензованою проектною організацією і представити їх на погодження з місцевими органами виконавчої влади (міжвідомчу комісію) та при позитивній відповіді отримати дозвіл в ДАБК на проведення цих будівельних робіт. Відповідно у висновку також вирішено питання наявності технічної можливості улаштування необхідних інженерних комунікацій у запропонованих сторонам ізольованих частинах житлового будинку та визначено вартість переобладнання приміщення в ізольовані квартири, та робіт з їх улаштування з покладенням на позивача витрат у розмірі 15 389,00 грн. (а.с.212-213т.1).

Відтак, з огляду на положення ст. ст. 379-382 ЦК України щодо поняття житла (що, як правило, супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, зокрема мереж газо-, електропостачання, водопостачання та водовідведення), ст.152 ЖК України та висновку експерта такі роботи позивачу слід проводити за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил за погодженням компетентних органів.

Позиція ВССУ викладена в ухвалі від 02 грудня 2015 року, якою скасовано рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі №352/2640/14-ц полягає крім іншого в тому, що згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи повинна бути отримана до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, оскільки така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову про поділ будинку в натурі.

Висновки і мотиви ВССУ, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Постанова №6 Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року чітко вказує, що під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3 03 8-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-ХІУ «Про архітектурну діяльність» , отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-УІ, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

В своїй діяльності Управління державної архітектурно-будівельної інспекції керується: Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», який встановлює правові на організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою КМУ №553 від 23.05.2011р., який визначає процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт, Порядком виконання будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ №466 від 13.04.2011, який визначає порядок виконання будівельних робіт та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до п.5 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ від 13.04.2011 № 466 (далі - Порядок) будівельні роботи можуть виконуватись замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та реєстрації замовником декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів І-ІП категорії складності (враховуючи наведений у листі перелік робіт). Поданню декларації про початок виконання будівельних робіт передує отримання, окрім правовстановлюючих документів на земельну ділянку, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, проектна документація на будівництво, копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду. та ряд інших документів (додаток 5 до Порядку).У відповідності до п. 9 Порядку реєстрація декларації дубліката здійснюється з дотриманням вимог Законів України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" та "Про адміністративні послуги".

Відповідно до п.30 Порядку виконання будівельних робіт підставою для відмови у видачі дозволу є неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу. Із пояснень та поданих письмових доказів з цього приводу стороною позивача вбачається, що у зв'язку з цим Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області позивачу відмовлено у наданні дозволу на запланові переобладнання та перепланування згідно з висновком експертизи до прийняття рішення про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, Тисменицького району.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не встановив, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; у достатньому обсязі не визначився щодо характеру спірних правовідносин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відтак, ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, а тому підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги на ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи ухвалою Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року внесено виправлення в рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року вказавши в резолютивній частині повного тексту рішення про скасування заходів забезпечення позову, накладених згідно ухвали Тисменицького районного суду від 10 грудня 2014 року. А саме: арешт на незавершене будівництво житлового будинку в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

Відповідно до ст.219 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою осіб, які беруть участь у справі, виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

За змістом цієї норми закону описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків.

Згідно роз'яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні (рішенні або ухвалі), суд не має права змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.

Відтак, виправлена судом помилка не може вважатися опискою в розумінні змісту ст. 219 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала постановлена з порушенням норм процесуального закону, а тому не може залишатися в силі і також підлягає до скасування.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 26 січня 2015 року та ухвалу Тисменицького районного суду від 05 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати частку 28/100 незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, Тисменицького району спільним сумісним майном подружжя.

Визнати право власності ОСОБА_3 на 14/100 незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, Тисменицького району.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 182,70 грн. понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта