Справа № 464/5025/16 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/783/6581/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М, ОСОБА_2,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_3

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, фізичної особи підприємця ОСОБА_6 про визнання договору недійсним,

встановила:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання недійсним договору №150900 від 17.02.2016 року про встановлення системи контролю та обмеження доступу, укладеного між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 щодо встановлення електромагнітного замка на вхідних металевих дверях третього підїзду будинку №10 по вул.Сихівській в м.Львові, - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав неповного зясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд неправильно витлумачив норму статті 369 ЦК України щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю, а тому дійшов невірного висновку про те, що розпорядження спільним сумісним майном є лише його відчуження у власність інших осіб та передача в тимчасове користування інших осіб. На думку апелянта, встановлення електромагнітного замка на вхідних дверях підїзду будинку є розпорядженням спільною сумісною власністю, оскільки вхідні двері будинку належать співвласникам цього будинку на праві спільної сумісної власності, а монтування на них електромагнітного замка є переробкою речі, що відноситься до складових частин правомочності розпорядження майном. Апелянт вважає, що відповідач ОСОБА_3 як співвласник вхідних металевих дверей третього підїзду в багатоквартирному будинку №10 по вул. Сихівській у м. Львові, уклавши оспорюваний договір щодо монтажу домофонної системи на вхідних дверях вказаного підїзду, одноосібно розпорядився спільною сумісною власністю без згоди інших співвласників будинку, в тому числі й без його (позивача) на те згоди, як власника однієї з квартир даного підїзду будинку, що суперечить вимогам статті 369 ЦК України та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», норми яких суд повинен був застосувати до спірних правовідносин, і є підставою для визнання цього договору недійсним. Апелянт зазначає, що Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» зобовязує проводити збори співвласників багатоквартирного будинку за процедурою, визначеною цим законом, у випадку розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку. Крім того, вважає, що суд повинен був дати правову оцінку договору доручення, на який є посилання в оспорюваному договорі. На думку апелянта, цей договір доручення не підтверджує наявність у відповідача ОСОБА_3 повноважень на укладення оспорюваного договору від імені інших мешканців (співвласників) будинку. Апелянт вважає, що протокол зборів мешканців квартир є сфальсифікованим і не відповідає вимогам закону, а також з нього не можна встановити відсоток власників чи користувачів квартир третього підїзду, які прийняли рішення щодо встановлення домофону, а згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №123 від 10.03.2015 року, яким передбачено порядок встановлення та технічного обслуговування домофонів на дверях підїздів багатоповерхових житлових будинків, рішення щодо встановлення домофону вважається правомірним, якщо за нього проголосувало більше 70% власників чи користувачів квартир підїзду (будинку). Крім того, зазначає, що рішення зборів про обрання відповідача ОСОБА_3 уповноваженою особою на укладення оспорюваного договору немає. Апелянт вважає невірним й висновок суду про те, що укладенням оспорюваного договору не порушені його права, оскільки сама назва договору підтверджує встановлення системи контролю та обмеження доступу до підїзду будинку, при цьому, не має правового значення наявність ключів від електронного замка вхідних дверей.

Апелянт також зазначає, що йому незаконно було відмовлено судом у допуску до справи ОСОБА_7 в якості особи, що надає правову допомогу.

В судове засідання позивач та відповідач ФОП ОСОБА_6 не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому процесуальним законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником квартири №82, а відповідач ОСОБА_3 співвласником квартири №88 у будинку №10 на вул. Сихівська у м. Львові.

Предметом спору є договір №150900 про встановлення системи контролю та обмеження доступу (СКД) від 17.02.2016 року (а.с.25), укладений між мешканцями підїзду №3 будинку №10 по вул. Сихівській у м. Львові, які перелічені в додатку №1 до договору доручення №150900, в особі ОСОБА_3 (повірений), діючого на підставі вказаного договору доручення, а також повірений особисто (надалі-замовник), з однієї сторони, та фізичною особою приватним підприємцем ОСОБА_6, що є платником єдиного податку (надалі-виконавець), з іншої сторони.

Відповідно до умов вказаного договору (п.п.1.1, 1.2, 1.3), замовник замовляє, а виконавець зобовязується у строки та на умовах, передбачених в договорі встановити на обєкті (в підїзді №3 будинку №10 по вул. Сихівській у м. Львові) систему обмеження та контролю доступу до багатоквартирного будинку (СКД), а саме: передати у власність замовнику: електромагнітний замок, дверний дотягувач, кнопку виходу, електронні ключі, електричну проводку, блок виклику і блок управління (надалі-обладнання), що є власністю виконавця; виконати роботи з монтажу, налагодження домофону (надалі-роботи) на обєкті замовника, що фіксується підписанням акту прийому-передачі обладнання та акту виконаних робіт, а замовник зобовязується прийняти та сплатити виконавцю повну вартість обладнання та робіт згідно умов договору.

Пунктами 2.1, 2.2, 2.3 договору визначено, що вартість підключення для кожної із квартир є договірною і визначається, виходячи із кількості квартир, в яких фактично встановлені переговорні пристрої згідно монтажної відомості, що відображається в акті виконаних робіт.

Відповідно до акту виконаних робіт (а.с.28), до вказаної системи підключено 31 квартиру з 35 існуючих в підїзді квартир.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що власники (мешканці) квартир, що оплачують підключення отримують по 2 (два) пластикових ключа на одну квартиру в рахунок оплати за встановлення домофону, а власники (мешканці) квартир, що не оплачують підключення отримують по 1 (одному) пластиковому ключу на одну квартиру для уникнення порушення права на безперешкодний доступ до приватної власності, що відображається у відомості видачі ключів. Отримання кожного додаткового ключа здійснюється оплатно.

Пунктом 2.7 договору також передбачено, що мешканці, які не встановили переговорний пристрій до підписання акту можуть встановити його пізніше, сплативши окрім вартості підключення додатково за виклик майстра 100 гривень.

Згідно з договором доручення від 17.02.2016 року (а.с.26), мешканці підїзду №3 будинку №10 на вул. Сихівській у м. Львові, які перелічені в додатку №1 до цього договору, доручили ОСОБА_3 (повіреному) за рахунок, від імені та в інтересах довірителів укласти з ФОП ОСОБА_6 (виконавцем) договір про встановлення системи обмеження доступу в багатоквартирний будинок (а.с.21).

Додатком №1 до вищевказаного договору є протокол зборів мешканців квартир підїзду №3 будинку 10 на вул. Сихівській у м. Львові (а.с.27), згідно з яким власники (мешканці) 31-ої квартири з 35-ти існуючих у підїзді будинку квартир, своїми підписами підтвердили згоду на встановлення системи контролю доступу (домофону) у своєму підїзді. Підпис позивача ОСОБА_5 відсутній.

Отже, за своєю правовою природою оспорюваний позивачем договір є договором підряду з виконання робіт на замовлення власників (мешканців) квартир в багатоквартирному будинку по встановленню системи контролю та обмеження доступу до їхнього підїзду від сторонніх осіб, які не є власниками (мешканцями) квартир цього підїзду, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для застосування норми статті 369 ЦК України, а отже, й про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного позивачем договору недійсним.

Крім того, відповідно до протоколу зборів мешканців квартир, оформленого як Додаток №1 до договору доручення, власники (мешканці) 31-ої з 35-ти квартир погодились на встановлення у своєму підїзді системи контролю доступу (домофону), а тому підстав для висновку про те, що за встановлення домофону в порушення рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №123 від 10.03.2015 року, яким передбачено порядок встановлення та технічного обслуговування домофонів на дверях підїздів багатоповерхових житлових будинків, проголосувало менше, ніж 70% власників чи користувачів квартир підїзду (будинку), немає і позивачем цього факту не доведено.

Посилання позивача на фальсифікацію протоколу зборів мешканців квартир є безпідставними, оскільки цей протокол заперечує лише позивач, підпису якого в протоколі немає.

Враховуючи те, що умовами договору забезпечено право власника (мешканця) квартири будинку, який не виявив бажання з більшістю мешканців свого підїзду на підключення своєї квартири до системи домофону, на безоплатне отримання ключа від вхідного електронного замка (позивач у своїй заяві не посилався на те, що йому не надано ключа від електронного замка) і передбачено право в подальшому підключитись до цієї системи, підстав для висновку про порушення прав позивача оспорюваним договором теж немає.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_2