Справа № 379/1741/15-ц Головуючий у І інстанції Бойко М. Г.
Провадження № 22-ц/780/4087/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 46 01.08.2016
УХВАЛА

Іменем України

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Гуля В.В.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» на рішення Таращанського районного суду від 26 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» про визнання недійсним договору оренди землі,-

Встановила :

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору оренди землі.

Посилалася на те, що їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 09 листопада 2006 року належить земельна ділянка площею 2,4798 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства.

Восени 2015 року позивачка звернулася до відповідача з приводу виділення в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в зв'язку з тим, що договір оренди земельної ділянки не укладався.

Проте, позивачці відповідачем у виділенні земельної ділянки в натурі було відмовлено та надано примірник договору оренди даної земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 09 листопада 2006 року земельну ділянку площею 2,4798 га в оренду строком на п'ять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки. Строк дії договору розпочався з дати державної реєстрації 09.11.2012 року і закінчуватиметься 09.11.2017 року, на день подання позову договір був чинним.

Позивачка категорично заперечувала, що вказаний договір нею укладався і що вона його підписувала. Вказувала на те, що в наданому їй відповідачем договорі оренди від 01.06.2012 року в графі «Орендодавець» ( «підпис») підпис їй не належить, а виконаний невідомою особою.

Посилаючись на відсутність її волевиявлення на підписання договору оренди та підписання договору невідомою особою, просила визнати договір оренди земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року, укладений між ОСОБА_2. та ТОВ «Відродження» недійсним. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки №15 від 01.06.2012 року, укладений між ОСОБА_2. та ТОВ «Відродження». Вирішено питання щодо судових витрат та витрат щодо проведення почеркознавчої експертизи.

В апеляційній скарзі ТОВ «Відродження» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст..60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень

Згідно ст..2 Закону України "Про оренду землі", відносини, що пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

В силу положень ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі".

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним обєднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно із ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 статті 203 Цього кодексу.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 09 листопада 2006 року належить земельна ділянка площею 2,4798 га, що розташована на території Великоберезянської сільської ради та призначена для ведення особистого селянського господарства.

Восени 2015 року позивачка звернулася до відповідача з приводу виділення в натурі даної земельної ділянки для власного використання за призначенням в зв'язку з тим, що договір оренди земельної ділянки існує.

Відповідачем у виділенні земельної ділянки в натурі позивачці відмовлено та надано примірник договору оренди даної земельної ділянки №15 від 01.06.2012 року, згідно якого позивачка передала відповідачу належну їй відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_1 від 09 листопада 2006 року земельну ділянку площею 2,4798 га в оренду строком на п'ять років. Також було надано акт прийому-передачі даної земельної ділянки. Строк дії договору розпочався з дати державної реєстрації 09.11.2012 року і закінчуватиметься 09.11.2017 року.

Позивачка категорично заперечувала, що вказаний договір нею укладався і що вона його підписувала. Вказувала на те, що в наданому їй відповідачем договорі оренди від 01.06.2012 року в графі «Орендодавець» ( «підпис») підпис їй не належить, а виконаний невідомою особою.

По справі судом призначено та проведено судово-почеркознавчу експертизу.

Відповідно до Висновку експерта № 908/909/16-32 від 25.04.2016 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що записи «ОСОБА_2» у графах «Орендодавець» у договорі №15 оренди земельної ділянки від 01.06.2012 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Відродження», та акті прийому-передачі земельної ділянки (додатку до даного договору), виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописні записи «ОСОБА_2» у графах «Орендодавець» у договорі №15 оренди земельної ділянки від 01.06.2012 року, який укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Відродження», та акті прийому-передачі земельної ділянки (додатку до даного договору), виконано не ОСОБА_2, а іншою особою ( а.с.9-94, 95-96).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд виходив з обставин справи, вимог закону, а також висновків судово-почеркознавчої експертизи, проведеної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно яких підпис від імені ОСОБА_2 у графах «Орендодавець» та Акті прийому-передачі земельної ділянки виконано не ОСОБА_2, а іншою особою. У зв»язку з чим, суд дійшов висновку, що договір оренди землі №15 від 01.06.2012 року укладено з недодержанням в момент його вчинення вимог, які встановлено частинами першою-третью, п»ятою та шостою ст..203 ЦК України; відсутність підпису орендодавця в договорі оренди та підписання його невідомою особою, свідчить про відсутність волевиявлення учасника правочину, що є підставами для визнання даного договору недійсним.

Суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що доказом волевиявлення позивачки на підписання договору оренди від 01.06.2012 року №15 є те, що позивачка отримувала плату за фактичне використання товариством її земельної ділянки, оскільки позивачка не заперечувала факт користування відповідачем її земельної ділянкою і що відповідач здійснював їй виплати, у т.ч. в натуральному виразі, на паї за оренду земельної частки паю.

З позовом до суду вона звернулася у зв»язку з тим, що восени 2015 року дізналася, що 01.06.2012 року без її відома був оформлений договір оренди землі строком на п»ять років, про існування такого договору їй було невідомо і такий договір нею з відповідачем не укладався і вона його не підписувала.

Висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, на чому наполягав відповідач.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте судом встановлено, що позивачка довідалася про порушене своє право восени 2015 року, отримавши від працівників ТОВ «Відродження» у відповідь на її звернення про виділення їй земельної ділянки в натурі договір оренди її земельної ділянки № 15 від 01.06.2012 року та виявила, що у вказаному договорі стоїть не її підпис, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи. До цього часу вона не могла знати про існування договору, оскільки відповідно до висновку експерта підпис у договорі їй не належить, а тому строк позовної давності починає свій перебіг з моменту, коли особа дізналася про порушене право, в даному випадку з вересня 2015 року, а тому суд обґрунтовано вважав, що строк позовної давності позивачкою не пропущений.

Матеріалами справа спростовуються також доводи відповідачів, що позивачкою не ставився під сумнів акт приймання-передачі земельної ділянки, який експертами не досліджувався. Адже акт прийому-передачі земельної ділянки ОСОБА_2 був предметом дослідження судової експертизи і щодо нього експертом зроблено експертні висновки.

Колегія суддів не може вважати обґрунтованим також посилання відповідача, що у даному випадку, має місце лише формальне порушення закону.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює, дійшов вірного висновку, що позивач не надавала своєї згоди на укладання оспорюваного договору оренди, а тому він є недійсним, та таким, що порушує її права, як власника земельної ділянки, і такі висновки суду цілком узгоджуються з матеріалами справи, дослідженими апеляційним судом.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст..ст.307,308 ЦПК України, колегія

Ухвалила :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження» - відхилити.

Рішення Таращанського районного суду від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді