Єдиний унікальний номер 243/2477/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1308/2016
Головуючий в I інстанції Кузнецов Р.В.
суддя доповідач Новосядла В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітку у зв*язку із порушенням строків її виплати у розмірі 7 755 гривень 62 копійки.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 2 листопада 1977 року по 1 січня 1998 року працювала у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод».

Наказом №227 від 25 грудня 1998 року позивачка була звільнена з роботи, однак з нею не був проведений остаточний розрахунок.

Рішенням Словянського міського суду Донецької області від 07 червня 1999 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» заборгованість із заробітної плати в сумі 1 160 гривень 55 копійок (а.с. 6).

Позивачка зазначає, що виконавчий лист був нею зданий до виконавчої служби своєчасно, однак до теперішнього часу рішення суду не виконане.

18 жовтня 2013 року від державної виконавчої служби надійшов лист, відповідно до якого ВАТ «Содовий завод» на підставі Постанови господарського суду Донецької області №5/174 Б від 4 вересня 2003 року був визнаний банкрутом.

Всі виконавчі листи передані арбітражному керуючому.

Однак підприємство до теперішнього часу не знято з реєстрації юридичних осіб.

Посилаючись на Закон України «Про оплату праці» і Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», у мотивувальній частині позовної заяви позивачка просила стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв*язку із порушенням термінів виплати за період з 1 лютого 1999 року по 10 березня 2016 року у сумі 7 775 гривень 72 копійки.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати, у звязку з порушенням термінів її виплати, в сумі 12 607 гривень 56 копійок з таких підстав:

- суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність доказів на підтвердження заявлених позивачкою вимог. До апеляційної скарги додано копію довідки про заборгованість по заробітній платі та довідку про те, що відкрите акціонерне товариство «Содовий завод» не визнає ніякі розрахунки по збільшенню суми раніш працюючих робітників,

- позивачем надано детальний розрахунок за період з 01 листопада 1997 року по 01 квітня 2016 року, згідно якого позивачка просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 12 607 гривень 56 копійок.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції сторони не з'явились, повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать направлені на їх адреси телефонограми, які зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду. Позивачка надала заяву про розгляду справи у її відсутність.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Із матеріалів цивільної справи вбачається.

ОСОБА_1 з 02 листопада 1977 року працювала на різних посадах у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» та була звільнена 01 січня 1999 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 23-25).

При звільненні з позивачкою не був проведений остаточний розрахунок, у звязку з чим вона звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Рішенням Словянського міського суду Донецької області від 07 червня 1999 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» заборгованість із заробітної плати в сумі 1 160 гривень 55 копійок (а.с. 6).

Рішення набрало законної сили 17 червня 1999 року.

Із змісту резолютивної частини рішення суду вбачається, що на час звільнення позивачки, через щомісячну недоплату їй заробітної плати за період з лютого 1997 року по лютий 1999 року виникла заборгованість в сумі 1 160 гривень 55 копійок.

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітку, у зв*язку із порушенням строків її виплати, у розмірі 7 755 гривень 62 копійки.

При цьому позивачка посилалась на Закон України «Про оплату праці» і Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація втрати частини заробітної плати за несвоєчасну її виплату не є складовою заробітної плати, а тому до цих правовідносин не може бути застосована стаття 233 КЗпП України щодо права звернення до суду без обмеження будь - яким строком. Позивачкою не було надано деталізованої довідки про розмір заборгованості по заробітній платі, що свідчить про те, що позивачкою не доведені у відповідності до вимог статті 60 ЦПК України позовні вимоги.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає в себе надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Згідно із пунктом 2.2. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України N9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Виходячи із наведеного, правовий висновок суду першої інстанції про те, що компенсаційні виплати, пов*язані з порушенням строків виплати не є заробітної платою, не відповідає нормам матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що неправильним є також висновок суду першої інстанції про те, що дата ухвалення рішення суду про стягнення заробітної плати є остаточним розрахунком і у звязку із цим відсутні підстави для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд виходить із наступного.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішення Словянського міського суду Донецької області від 07 червня 1999 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» заборгованість із заробітної плати в сумі 1 160 гривень 55 копійок, набрало законної сили в закону силу 17 червня 1999 року (а.с. 6).

Рішення суду про стягнення на користь робітника остаточного розрахунку при звільненні не є фактичним розрахунком у розумінні статей 47 і 116 КЗпП України.

Вказаний висновок відображено в Рішенні Конституційного Суду України N4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року і у Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-77цс11.

Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що позивачкою не було надано деталізованої довідки про розмір заборгованості по заробітній платі і не доведено у відповідності до вимог статті 60 ЦПК України те, що компенсація не нараховувалась і не була виплачена відповідачем, то апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом наведених статей ЦПК та норм чинного трудового законодавства обовязок ведення кадрової та бухгалтерської документації покладено на роботодавця і саме роботодавець, у розумінні статей 57-60 ЦПК України, повинен надати такі документи в якості доказів у справі.

Згідно із частиною 4 статті 10 Закону України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Із журналу судового засідання вбачається, що позивачка приймала участь у справі, давала суду пояснення ( а.с. 20).

Усупереч вимогам частини 4 статті 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв позивачці у витребуванні доказів та не розяснив їй про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Виходячи з наведеного, правовий висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не надала деталізованої довідки про розмір заборгованості по заробітній платі і не довела того, що компенсація не нараховувалась і не була виплачена відповідачем, зроблений із порушенням норм процесуального права.

Позивачкою до апеляційної скарги було долучено Довідку №7691 від 18 березня 1999 року, видану із Архіву 1 червня 2016 року, із змісту якої вбачаться, що щомісячна заборгованість по заробітній платі перед позивачкою складає 1160 гривень 55 копійок (а.с. 36).

Крім того, нею була надана Довідка від 2 червня 2016 року видана ліквідатором про те, що компенсація втрати частини доходів позивачці не нараховувалась, оскільки стосовно підприємства проводиться процедура банкрутства (а.с. 37).

Із наданих позивачкою апеляційній інстанції документів вбачається, що право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати у відповідності до вимог Кодексу Законів про Працю України було порушено.

Про порушення свого права на своєчасне отримання заробітної плати позивачка знала на час її звільнення з роботи 1 січня 1999 року.

Згідно із частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України, в редакції, яка діла на час виникнення спірних правовідносин, працівник міг звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Тобто, на час несвоєчасної виплати позивачці заробітної плати існував тримісячний строк для звернення до суду, в тому числі і стосовно виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 (з наступними змінами) встановлені статтями 228, 233 Кодексу законів про працю України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Позивачка була звільнена з роботи 01 січня 1999 року, а до суду з позовом про вирішення трудового спору про стягнення компенсації втрати частини заробітку звернулась в березні 2016 року, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Строки можуть бути поновлені судом при наявності поважних причин.

Позивачка не ставить питання про поновлення тримісячного строку на звернення до суду, оскільки не вважає його пропущеним.

Однак, на час виникнення спору між сторонами існував тримісячний строк позовної давності за позовами про стягнення заробітної плати.

Право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати було порушено.

Якщо вимоги позивача є обґрунтованими, але строк, встановлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у позові у зв'язку з пропуском встановленого строку.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати зроблений із порушенням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з вищезазначених підстав.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 25 травня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати заробітку у звязку із порушенням строків виплати відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: