РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.08.2016 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області у складі:
головуючого судді Рибалки Ю.В.,
при секретарі судового засідання Недяк Д.І.,
за участі: представника позивачів ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Чишинського Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу міста Полтави Міністерства оборони України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 про виселення зі службового жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулись Військова частина НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційний відділ міста Полтави Міністерства оборони України з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах якої діє ОСОБА_2 про виселення зі службового жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначили, що в ході проведення перевірки законності заселення та проживання громадян у службовому житлі Міністерства оборони України встановлено, що у службовій двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 незаконно проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 07.04.2006 №403 капітану ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 , 2002 року народження, видано ордер №116 на право заняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

В 2012 році подружжя ОСОБА_5 розлучились. ОСОБА_4 із службового жилого приміщення виселився.

У зв`язку з тим, що відповідачі проживають у службовому житлі без законних правових підстав, просили суд виселити із службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення та стягнути судові витрати.

Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити.

Представник третьої особи Кременчуцької міської ради у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 належить до житлового фонду Міністерства оборони України та затверджена як службове жиле приміщення для військовослужбовців, згідно рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.04.2006 №403.

У вказаній квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27.01.2006 №20, рішенням житлової комісії Кременчуцького гарнізону від 27.01.2006 №18, наказом начальника Кременчуцького гарнізону №5 від 27.01.2006 капітану ОСОБА_4 надано право на заняття службового жилого приміщення для тимчасового проживання.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.08.2001. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 07.04.2006 №403 капітану ОСОБА_4 та членам його сім`ї: дружині ОСОБА_2 та доньці ОСОБА_3 , 2002 року народження, видано ордер №116 на право заняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.05.2012 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано. Місце проживання доньки визначено з матір`ю.

ОСОБА_4 із службового жилого приміщення виселився, проте, як вбачається з довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» №2659 від 13.07.2016, за вказаною адресою значиться зареєстрованим.

Положеннями ч.1 та ч.3 ст. 47 Конституції України, визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно із ч.1 ст.118 Житлового кодексу Української РСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Відповідно до ч.1,2 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Згідно п.12,14 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 N1081, службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської, районної у місті ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.
Відповідно до ч.1 ст.123 Житлового кодексу Української РСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Згідно ст.64 Житлового кодекс Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо воно постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст.65 Житлового кодекс Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно із ст.124 Житлового кодексу Української РСР, робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до абз.2 п.3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 №737, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.
Згідно із ч. ст.125 Житлового кодексу Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, окрім іншого, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 визначено, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
Відповідач ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з травня 2012 року по теперішній час не перебуває.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.08.2016 №65093703 за ОСОБА_2 зареєстрованого нерухомого майна (жилого приміщення) не значиться.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки одинока матір ОСОБА_2 разом із неповнолітньою донькою, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може на цей час бути виселена без надання їм іншого жилого приміщення.
Керуючись ст. 14, 57-61, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:
У задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя Ю.В. Рибалка