АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів - Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

при секретарі: Пятничук В.Г.

за участю:

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з відповідача невідшкодовані матеріальні збитки на суму 266 864,36 грн., моральні збитки в сумі 5 000 грн. та витрати на підготовку звіту №548/7/07/16 від 13.07.2016 у розмірі 1 050 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.2016 відкрито провадження у даній справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу про відкриття провадження, у зв'язку з порушенням судом правил підсудності. В обґрунтування своїх доводів вказує, що в даному випадку позов виник з приводу нерухомого майна, а тому повинен розглядатися за його місцезнаходженням. Зазначив, що Постанова суду від 01.08.2016 про визнання відповідача винним у ДТП на дату винесення ухвали не набрала законної сили.

Справа № 752/11016/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/12419/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Також у липні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, а саме земельну ділянку: реєстраційний номер 24, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,009 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 та заборони відповідачу вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження об'єкту нерухомого майна, а саме вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.2016 заяву задоволено частково. Заборонено відчужувати земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,009 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, яка на праві власності належить ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду про забезпечення позову. Посилається на незаконність ухвали. В обґрунтування своїх доводів вказує, що дана заява подана без додержання вимог ст. 151 ЦПК України.

Постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана з дотриманням вимог ст. ст. 119-120 ЦПК України.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Статтею 107 ЦПК України визначено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Відповідно до ч. 6 ст. 110 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, завданої майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред'являтися також за місцем завдання шкоди.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01.03.2013 року №3 право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК), підсудна справа належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК). Якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виник спір щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 09.07.2016 в м. Києві по вул. Метрологічна, що територіально відноситься до Голосіївського району м. Києва.

На підставі викладеного та враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що вищезгаданий позов подано позивачем з дотриманням правил підсудності, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір виник з приводу нерухомого майна, а тому повинен розглядатися за його місцезнаходженням є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що розмір завданих позивачу матеріальних збитків становить 266 864,36 грн., а тому невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Разом з тим, не надано доказів необхідності забезпечення позову шляхом накладення саме арешту на нерухоме майно.

З таким висновком суду першої інстанції також погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, у спосіб накладення арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою.

На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що накладення арешту на майно та заборона вчинення будь-яких дій спрямованих на відчуження об'єкту нерухомого майна, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосований судом не в будь-якому випадку, а лише при існуванні реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Звертаючись до суду, заявник належним чином вказав причини, у зв'язку із якими необхідно вжити заходи забезпечення позову та обґрунтував існуванням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Матеріали справи свідчать, що предметом судового розгляду є відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 266 864,36 грн.

Враховуючи те, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення до нього позову, може бути відчужене на момент виконання рішення, тому наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявна тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об'єктом прав, що став предметом спору.

Таким чином, колегія суддів визнає законними й належно мотивованими висновки районного суду про наявність підстав до вжиття заходів забезпечення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Постанова суду від 01.08.2016 про визнання відповідача винним у ДТП на дату винесення ухвали не набрала законної сили, не може бути підставою для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в апеляційних скаргах не надано переконливих доказів, які б спростовували правильність висновків суду.

Враховуючи наведені обставини та вимоги п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилити.

Ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк