Справа № 196/488/16-ц
№ провадження 2/196/322/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., представників позивача: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, третя особа - ОСОБА_6, про визнання поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини, тлумачення змісту заповіту, визнання заповіту дійсним та визнання права власності. Врахувавши складність справи, у зв'язку з чим відкладаючи, як виняток, складання повного рішення на строк не більше як п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 209 ч.3 ЦПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом, предмет якого складають такі вимоги: 1. Визнати поважною причину пропуску ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлого 01 червня 2008 року; 2. Тлумачити зміст заповіту від імені ОСОБА_7 від 11 грудня 2000 року, посвідченого секретарем Юр'ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №74, яким ОСОБА_7 зробив розпорядження на випадок своєї смерті та заповів належну йому на праві власності земельну ділянку (пай) згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №032267, як такий, що містить посмертне розпорядження спадкодавця ОСОБА_7 щодо його майнового права на земельну ділянку, яке з 24 лютого 2004 року підтверджується державним актом про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року, відповідно до якого ОСОБА_7 має право приватної власності на земельну ділянку площею 5,530 гектарів, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області; 3. Визнати заповіт від 11.12.2000 року, складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 і посвідчений в ОСОБА_5 сільській раді Царичанського району Дніпропетровської області за №74, - дійсним; 4. Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як спадкоємцем по заповіту, право власності на земельну ділянку розміром 5.530 гектарів - ріллі - на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року.

Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 202, 203, 213, 1217, 1218, 1222, 1223, 1247, 1251, 1257, 1272 ЦК України, ст.ст. 534, 541, 542 ЦК УРСР, ст. 37 Закону України "Про нотаріат".

Як на докази викладених в заяві доводів посилається на наступні документи: паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_4 з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.7-8), свідоцтво про смерть серії І-КИ №220367 від 02.06.2008 року (а.с.9), заповіт від 11.12.2000 року за реєстровим №74 (а.с.10), свідоцтво про смерть серії І-КИ №276616 від 09.06.2009 року (а.с.11), Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №43859759 від 16.05.2016 року (а.с.12), постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.05.2016 року (а.с.13-14), довідки виконкому ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області (а.с.15-17), Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №052466 (а.с.18), Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №484 від 12.05.2016 року (а.с.19), свідоцтво про народження серії I-ЯК №037741 від 22.09.1966 року та свідоцтво про укладення шлюбу серії III-КИ №384546 (а.с.20), повідомлення відділу Держгеокадастру у Царичанському районі Дніпропетровської області від 08.06.2016 року №23-422-99.6-665/2-16 (а.с.31), рішення ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 01.11.2002 року (а.с.74), архівний витяг з додатку до рішення п'ятої сесії двадцять четвертого скликання ОСОБА_5 сільської ради № 19 від 01.11.2002 року (а.с.75), розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації від 27.12.2002 року №535-р (а.с.76), архівний витяг з додатку до розпорядженя голови Царичанської райдержадміністрації від 27.12.2002 року №535-р (а.с.77), свідоцтво про смерть серії 1-КИ №464623 від 02.07.2012 року (а.с.78).

На обґрунтування заявлених вимог у позовній заяві посилається на те, що 01.06.2008 року помер ОСОБА_7, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2. Разом з ним з 10.04.1979 року проживала і її мати - ОСОБА_8. Спільних дітей у них не було. Якщо в неї був вільний час вона завжди намагалася їм допомогти по господарству, на огороді. ОСОБА_7 про неї піклувався і вважав її своєю дитиною.

В той період у них було декілька поховань близьких родичів: ОСОБА_9 померла 18.07.2007 року, ОСОБА_10 померла 03.09.2007 року.

Вона вважала, що її мати стала спадкоємцем після померлого ОСОБА_7, так як не знала, що вони не одружені, адже вони разом прожили майже 30 років.

07.06.2009 року померла її мати - ОСОБА_8, і їй в ОСОБА_5 сільській раді повідомили, що залишився земельний пай після померлого ОСОБА_7, і що він склав заповіт на її користь, а тому їй необхідно звернутись до нотконтори для оформлення спадщини. Та вона своєчасно цього не змогла зробити, так як не знала про наявність заповіту і довгий час не могла знайти державний акт або сертифікат на земельну ділянку та текст самого заповіту.

В липні 2012 року помер її син - ОСОБА_11. Вона довгий час не могла займатись якимись справами, часто плакала, була в пригніченому стані.

В подальшому поступово почала займатися справами і знайшла всі необхідні документи для нотаріуса.

Проте, 16.05.2016 року державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори їй було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Як виявилось, нею було пропущено строк для прийняття спадщини. Крім того, в тексті заповіту №74 від 11.12.2000 року вказано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП №032267, який заповів їй ОСОБА_7, а на земельну ділянку площею 5,5300 га видано 26.02.2004 року Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП №052466. Як пояснив їй нотаріус, воля померлого зрозуміла - заповісти їй земельну ділянку (пай), але необхідно було внести зміни в заповіт відповідно до наявних документів на земельну ділянку, що зроблено не було.

Вона розуміє, що ОСОБА_7 хотів щоб у неї не було проблем з оформленням документів, піклувався про її майбутнє, але в силу свого незнання законів належним чином заповіт не склав.

На даний час усунути недоліки в заповіті неможливо, вважає, що вона пропустила строк прийняття спадщини з поважних причин, а тому вимушена звернутися до суду з даним позовом за таких підстав.

Після смерті 01.06.2008 року ОСОБА_7 відкрилася спадщина. За життя ОСОБА_7 склав заповіт, яким заповів на її користь, так як вважав її своєю донькою, Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 032267. Нотаріус змушений був відмовити в оформленні спадкових прав через те, що за життя спадкодавець отримав державний акт на право на земельну частку (пай), а тому вона не може захистити свої права інакше як в судовому порядку.

Стаття 1236 ЦК України передбачає, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Аналогічні положення викладені в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Крім того, в зазначеному п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що крім інших загальних вимог до правочину, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на зазначене чітко вбачає, що ОСОБА_7, складаючи заповіт, діяв на підставі та відповідно до вимог закону. Вчиняючи даний правочин ОСОБА_7 самостійно та вільно виявив свою волю щодо настання реальних правових наслідків вчиненого ним правочину, а саме тих наслідків, що в разі його смерті вона, ОСОБА_4, успадковує належну заповідачу земельну ділянку. Право заповідача на земельну частку (пай) підтверджувалося на момент складання заповіту саме сертифікатом, в якому згідно постанови Кабінету Міністрів України № 801 від 12.10.1995 року "Про затвердження форми сертифіката на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)" вказувалася площа земельної ділянки в умовних кадастрових гектарах та вартість паю.

На момент складання заповіту ОСОБА_7, а саме станом на 11.12.2000 року, основними нормативними актами, що регулювали правовий режим земельної частки (паю), які громадяни України отримали в результаті паювання земель, що були передані у колективну власність колективних і деяких інших недержавних сільськогосподарських підприємств були: Указ Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року № 720/95 та Указ Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 року № 1529/99.

Пунктом 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 року № 1529/99 окрім іншого було встановлено, що сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою. Таким чином, сертифікату на право на земельну частку (пай) вище згаданими нормативними актами фактично було надано статус державного акта на право власності на землю, а земельній частці (паю) - статус земельної ділянки.

Відповідно до п.2 Указу про прискорення земельної реформи право на земельну частку (пай) є ідеальною (умовною) часткою земель сільськогосподарського підприємства, яка надається кожному з його членів. Місцезнаходження земельної частки (паю) на землях сільськогосподарського підприємства не визначене в натурі. Саме тому розмір земельної частки визначається в умовних кадастрових, а не в фізичних гектарах. Згідно з п.3 того ж Указу земельна частка (пай) може бути об'єктом таких дій її власника, як купівля-продаж, дарування, міна, спадкування та застава.

Правовий режим земельної частки (паю), які громадяни України отримали в результаті паювання земель, що були передані у колективну власність колективних і деяких інших недержавних сільськогосподарських підприємств були визначені новим Земельним кодексом України від 25.10.2001 року №2768-III, а саме в пунктах 15-17 Перехідних положень цього кодексу. Так, згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

В свою чергу, Законом України від 05.06.2003 року "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" було врегульовано питання одержання власниками сертифікатів належної їм земельної частки (паю) шляхом виділення такої земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" № 899 від 05.06.2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий райдержадміністрацією.

Відповідно ж до статті 3 Закону України від 05.06.2003 року "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" власники сертифікатів, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), повинні подати до відповідної сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). До такої заяви власники додають і свій сертифікат на право власності на земельну частку (пай). На підставі такої заяви сільська, селищна, місцева рада або районна державна адміністрація приймає відповідне рішення. Проведення усіх необхідних землевпорядних робіт по виділенню земельної частки в натурі завершується відведенням земельної ділянки в натурі та видачею державного акту на право приватної власності на землю. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Вказує, що ОСОБА_7 реалізував передбачене згаданими нормативними актами право та одержав належну йому на підставі сертифіката серії ДП № 032267 земельну частку (пай) в натурі (на місцевості) - підтвердженням цього факту став Державний акт про право приватної власності на землю від 26.02.2004 року, виданий ОСОБА_7

В силу своєї юридичної необізнаності ОСОБА_7 після отримання державного акта на право приватної власності на землю не вніс до заповіту змін, вважаючи, що він розпорядився належною йому земельною ділянкою на випадок своєї смерті. Крім того, внесення змін до заповіту є правом, а не обов'язком заповідача. Наміри заповідача щодо залишення належної йому земельної ділянки саме позивачці очевидні.

Стаття 213 ЦК України передбачає, що на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Вважає, що на даний час заповіт, складений ОСОБА_7, який помер 01 червня 2008 року, на її, ОСОБА_4, користь беззаперечно є дійсним, оскільки заповіт від 11.12.2000 року, зареєстрований в реєстрі за № 74, складений ОСОБА_7, посвідчений посадовою особою органу місцевого самоврядування, а саме секретарем виконкому ОСОБА_5 сільської ради у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, підписаний заповідачем, відповідає як вимогам ст.ст. 534, 541, 542 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки був складений 11.12.2000 року, так і вимогам ст.ст. 1247, 1251 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, ст. 37 ЗУ "Про нотаріат" і відсутні підстави, які передбачені у ст.ст. 48, 55, 56 ЦК України в редакції 1963 року, так і у ст. 1257 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, - позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі. ОСОБА_2, також, пояснила, що позов про визнання поважними причин пропуску строку для прийняття спадщини підлягає задоволенню, якщо позивач надасть докази наявності таких поважних причин. Законодавство при цьому не встановлює перелік поважних причин, тому вони визнаються поважними на думку суду. Поважними визнаються такі причини, які з огляду на моральні норми суспільства виправдовують поведінку спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини.

Вважає, що судом, з огляду на моральні норми суспільства, просто не може ігноруватись той факт, що ОСОБА_4 протягом тривалого багаторічного періоду у зв'язку з низкою смертей своїх близьких зазнала надзвичайно сильної психологічної травми, і на цьому найскладнішому етапі життя просто не могло йти навіть мови про опікування оформленням будь-яких спадкових прав.

Так, 18.07.2007 року померла бабуся позивачки ОСОБА_9, менше ніж через два місяці, 03 вересня 2007 року, померла прийомна мати названого батька позивачки ОСОБА_7 - ОСОБА_10. 01 червня 2008 року помер названий батько позивачки ОСОБА_7. 07 червня 2009 року пішла з життя мати позивачки - ОСОБА_8. І найстрашнішою стала втрата сина ОСОБА_11, який 01 липня 2012 року пішов з життя.

Виходячи з вказаних обставин вважає, що строк для прийняття спадщини було пропущено позивачкою дійсно з поважних причин, оскільки такі важкі сімейні обставини потребували значних сил для відновлення фізичного та морального стану позивачки. Перебування ОСОБА_4 протягом тривалого часу у надзвичайно важкому психологічному стані в зв'язку з низкою трагічних подій у її сім'ї, моральна та психологічна виснаженість, на її думку, дійсно є поважною причиною, що перешкоджала позивачу у спосіб, встановлений законом, реалізувати своє право на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7. Вказане можуть підтвердити свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Крім того вважає, що позивачка як спадкоємець після смерті ОСОБА_7 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме земельною ділянкою розміром 5,530 гектарів - ріллі - на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. В зв'язку з тим, що під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, позивачка мала всі підстави так вважати, оскільки нею, як правонаступницею ОСОБА_7 в питанні оренди згаданої земельної ділянки отримувались орендні платежі від СФГ "Нове".

Представник відповідача ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. Від в.о. сільського голови ОСОБА_14 до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їхнього представника, позовні вимоги визнають повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_3, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив застосувати до заявлених позовних вимог строки позовної давності. Посилався на таке.

11.12.2000 року ОСОБА_7 склав заповіт, яким зробив на випадок своєї смерті заповідальне розпорядження : "Сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП №032267 на день моєї смерті заповідаю ОСОБА_4". 11.12.2000 року заповіт посвідчено виконавчим комітетом ОСОБА_5 сільської ради народних депутатів Царичанського району Дніпропетровської області за реєстровим №74.

26.02.2004 року ОСОБА_7, який помер 01.06.2008 року, головою Царичанської районної державної адміністрації був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії III-ДП № 052466 на підставі розпорядження голови Царичанської державної адміністрації № 535-р від 27.12.2002 року, яким йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,530 га на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01.06.2008 року ОСОБА_7 помер. Відповідно до довідок виконкому ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, був зареєстрований та постійно мешкав з 1980 року і на день його смерті 01.06.2008 року за адресою: с. Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області по вул. Тиха, 31. Разом з ним була зареєстрована та постійно мешкала ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 10.04.1979 року і по день її смерті 07.06.2009 року. Заповіт гр. ОСОБА_7 в сільській раді було посвідчено 11.12.2000 року за № 74. ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 не перебував, спільних дітей не мав.

Вважає, що після смерті спадкодавця єдиним спадкоємцем за законом першої черги спадкування є його дружина - ОСОБА_6. Шлюбні відносини підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу 15.01.1977 року серії I-КИ № 397374, виданим 15.01.1977 року ОСОБА_5 с/РАЦСом Царичанського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 15.01.1977 року зроблено запис №1.

Позивач є спадкоємцем на частину майна, що визначена заповітом. У встановлені ст. 1270 ЦК України строки позивач заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала.

Відповідно до ст. 17 Прикінцевих положень Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, після смерті 01.06.2008 року ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі і на земельну ділянку, що належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії III-ДП № 052466.

З тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_7, який помер 01.06.2008 року, заповів позивачу належний йому на час складання заповіту сертифікат на право на земельну частку (пай), а не зазначену земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

У відповідності до норм ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Заповітом охоплене право спадкодавця на земельну ділянку (пай). Оскільки належна померлому ОСОБА_7 земельна ділянка не охоплена заповітом, вважає, що вона повинна спадкуватися спадкоємцем за законом на загальних підставах.

Як того вимагають норми ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вважає, що позивач пропустив строки звернення для прийняття спадщини з 01.06.2008 року по дату звернення 16.05.2016 року - майже 8 років без поважної причини. Інша частина позовних вимог не має правового обґрунтування також з огляду на п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування".

Вказує, що третя особа ОСОБА_6 заявила свої права на обов'язкову частку у складі спадщини, що є предметом розгляду у справі № 196/459/16-ц. ОСОБА_6 залишає за собою право заявити свої права на спадщину після померлого 01.06.2008 року чоловіка за законом на загальних підставах у передбаченому законом порядку.

Ухвалою суду від 22.07.2016 року вирішено питання про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову (а.с.84-85).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що їй достовірно відомо про те, що починаючи з 2007 року у позивача по справі ОСОБА_4 один за одним помирали родичі. Поховали бабусю, мачуху ОСОБА_7, ОСОБА_7, її маму ОСОБА_8, та найстрашнішою стала втрата дитини. Нікому б не бажала такого пережити. Позивачка, як тінь ходила, звертаєшся - не відповідала, постійно мовчала, була в дуже пригніченому стані.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила перебування позивача ОСОБА_4 у тяжкому психологічному стані в зв'язку з низкою трагічних подій, починаючи з 2007 року. Не знає, як вона це все взагалі пережила. Вважає, що ці обставини і завадили оформити спадкові права. Між ОСОБА_7 та мамою позивача в справі ОСОБА_8 були добрі відносини, він прийняв їх як своїх рідних, але шлюб вони не реєстрували, виховували дітей, постійно працювали.

Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, з'ясувавши їх правову позицію, пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, перевіривши доводи представників сторін та третьої особи, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання поважними причини пропуску ОСОБА_4 строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлого 01 червня 2008 року; в частині вимог про визнання дійсним заповіту від імені ОСОБА_7, посвідченого секретарем Юр'ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 11 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №74, складеного на користь ОСОБА_4, зміст якого підлягає буквальному тлумаченню: "Я, ОСОБА_7, що мешкаю с. Юр'ївка, вул. Тиха, 31, на випадок своєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження: сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП №032267 на день моєї смерті заповідаю ОСОБА_4", але слід відмовити в задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як спадкоємцем по заповіту, право власності на земельну ділянку розміром 5,530 гектарів - ріллі - на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року. При цьому суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх як належні та допустимі докази, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження та є доcтовірними. Однак з правовою оцінкою юридичних наслідків дій заінтересованих осіб та обставин, що мають значення для ухвалення рішення по справі, суд погодитись не може.

Із встановленого випливає, що між сторонами і іншими особами після смерті спадкодавця виникли відносини, які викликали цивільно-правовий спір, що регулюються ст.ст. 541,544, 549 ЦК УРСР, 3, 13, 15, 16, 177, 178, 202, 203, 213, 215, 1216, 1218, 1236, 1233, 1236, 1245, 1256, 1272, "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, ОСОБА_13 України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України.

Вирішуючи питання про визнання поважними причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлого 01.06.2008 року, суд виходив з очевидності для всіх вважати зазначені позивачем причини пропуску такого строку поважними у розумінні статті 1272 ЦК України, що підтверджується також документально та показаннями свідків (а.с. 9, 11). При цьому суд дійшов переконання, що такі причини були пов'язані з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Визнаючи, на вимогу позивача, заповіт від імені ОСОБА_7, посвідченого секретарем Юр'ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 11 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №74, складеного на користь ОСОБА_4, дійсним, суд керувався приписами ст.ст. 541, 542 Цивільного кодексу України УРСР, яким він повністю відповідає за формою, змістом та порядком посвідчення (а.с. 10).

Вирішуючи питання про тлумачення заповіту на вимогу позивача з огляду на приписи статті 213 ЦК України, суд дійшов висновку, що цей заповіт підлягає буквальному тлумаченню: "Я, ОСОБА_7, що мешкаю с. Юр'ївка, вул. Тиха, 31, на випадок своєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження: сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП №032267 на день моєї смерті заповідаю ОСОБА_4", так як буквальне значення слів і понять у ньому є загальноприйнятим і повністю дає змогу з'ясувати змість заповіту та наміри спадкодавця.

При цьому, судом взято до уваги положення Указу Президент України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 року № 666/94, згідно з яким право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року № 720/95 визначалося, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (п. 5), а після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п. 6). Сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою, як про це зазначалося відповідно до пункту 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 року №1529/99.

Зазначеному відповідають положення пункту 17 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України про те, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

При цьому, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств (пункт 14 Розділу Х "Перехідні положення" ЗК України).

Відповідно до пункту 15 цього Розділу ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відповідно до частини першої та другої статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

З цього витікає, що право на земельну частку (пай), яке засвідчується відповідним сертифікатом, є самостійним об'єктом цивільного обороту (є оборотоздатним у межах, визначених Законом, у розумінні ст. 178 ЦК україни) і було реалізовано спадкодавцем ще за життя шляхом виділення в натурі земельної ділянки розміром 5,530 гектарів ріллі на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року.

Заповіт, на який посилається позивач, не містить відомостей про таку земельну ділянку, а сертифікат повернуто до місцевої райдержадміністрації в обмін на державний акт, який не посвідчує право на земельну частку (пай), а посвідчує право власності на визначену індивідуальними ознаками конкретну земельну ділянку. Тобто право на земельну частку (пай) у ОСОБА_7 припинилося ще 26.02.2004 року.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 цього Кодексу).

Судом встановлено, що право на земельну частку (пай) ОСОБА_7 було припинено задовго до 01.06.2008 року (тобто часу відкриття спадщини після його смерті) у спосіб набуття права власності на земельну ділянку в обмін на відповідний сертифікат на право на земельну частку (пай).

За таких обставин суд дійшов переконання, що зі сторони позивача має місце зловживання правом у розумінні положень частини третьої статті 13 ЦК України, у зв'язку з чим та відповідно до приписів частини третьої статті 16 ЦК України суд відмовляє у захисті цивільного інтересу позивача ОСОБА_4 в частині вимоги про визнання за нею, як спадкоємцем по заповіту, права власності на земельну ділянку розміром 5,530 гектарів - ріллі - на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року, на підставі зазначених у позовній заяві доводів.

Також, суд керувався тим, що відповідно до положень статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах, і заінтересовані особи не позбавлені такої можливості.

Оформлення спадщини, в такому разі, має відбуватися в результаті вчинення відповідної нотаріальної дії після надання спадкоємцеві додаткового строку для прийняття спадщини за рішенням суду, про що позивач у даній справі вимоги не ставить.

З огляду на приписи статті 11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позивачем вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1102,40 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат пропорційно задоволеній частині вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 61, 88, 174, 208, 209, 213-215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлого 01 червня 2008 року.

Визнати дійсним заповіт від імені ОСОБА_7, посвідченого секретарем Юр'ївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області 11 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №74, складеного на користь ОСОБА_4, зміст якого підлягає буквальному тлумаченню: "Я, ОСОБА_7, що мешкаю с. Юр'ївка, вул. Тиха, 31, на випадок своєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження: сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ДП №032267 на день моєї смерті заповідаю ОСОБА_4".

ОСОБА_15 відмовити в задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, як спадкоємцем по заповіту, права власності на земельну ділянку розміром 5,530 гектарів - ріллі - на території ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №02 від 26 лютого 2004 року.

Стягнути з ОСОБА_5 сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (нкпп - НОМЕР_2), 1102,40 грн. на відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Царичанський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційна скарга не була подана. В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_16