Справа № 2-341/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Іоновій Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», 3-я особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту, визнання заповіту удаваним правочином та розірвання договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась з позовом про визнання заповіту, складеного 10.07.2012 року та посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори від імені ОСОБА_3 на ім'я відповідачки ОСОБА_2, недійсним.

Мотивувала свої позовні вимоги тим, що 15.07.1969 року її батько - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу став власником ? частини будинку з прилеглою частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1. 04.07.2000 року на підставі Державного акту на право приватної власності на землю він став власником ? частини земельної ділянки, площею 0,1 га, за цією ж адресою.

На початку літа 2012 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» з проханням укласти з ним договір довічного утримання. Керівництво Центру погодилося, але одразу договір довічного утримання укладено не було, оскільки необхідно було оформити належним чином правовстановлюючі документи на його майно.

Тому 10.07.2012 року між співробітницею Центру - відповідачкою справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Попередній договір довічного утримання на умовах одноразового отримання 70 000 грн., щомісячних виплат по 700 грн. та оплати усіх комунальних послуг.

Також згідно з п.1 цього договору ОСОБА_3 зобов'язався зібрати усі необхідні документи для відчуження ? частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та укласти договір довічного утримання.

Оскільки для отримання необхідних документів для відчуження ОСОБА_3 необхідні були відповідні зусилля та гроші, то керівництво Центру вирішило «перестрахуватися» та запропонувало останньому посвідчити заповіт на ім'я одного з їх працівників.

ОСОБА_3 погодився і 10.07.2012 року в П'ятій Київській державній нотаріальній конторі в присутності працівників Центру склав заповіт, відповідно до якого він заповів відповідачці усе своє майно, яке буде йому належати на час смерті. При цьому 10.07.2012 року ОСОБА_3 також надав працівникам Центру, в тому числі відповідачці, нотаріально посвідчену довіреність на отримання необхідних документів для відчуження своєї земельної ділянки та житлового будинку.

Таким чином, посвідчення заповіту було здійснено в якості гарантії забезпечення договору довічного утримання і мало на меті тільки приховати укладання договору довічного утримання.

Після 10.07.2012 року ОСОБА_3 неодноразово звертався до Центру для отримання обіцяних коштів, але працівники Центру, періодично надаючи ОСОБА_3 деякі кошти за договором довічного утримання, відмовлялись належним чином виконувати свої зобов'язання в повному обсязі і до дня смерті ОСОБА_3 так і не оформили належним чином документи для відчуження зазначеної вище його нерухомості.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначених вище ? частини будинку з прилеглою частиною надвірних будівель та ? частини земельної ділянки площею 0,1 га, у зв'язку з чим позивачка з метою прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її батька, звернулася до Дев'ятої Київській державної нотаріальної контори, де їй стало відомо про заповіт на ім'я відповідачки.

Вважаючи зазначений вище заповіт ОСОБА_3 від 10.07.2012 року удаваним, просила за викладених обставин визнати його недійсним як такий, що вчинений для приховання договору довічного утримання, який сторони на час посвідчення заповіту вчинили, але не мали змоги офіційно (нотаріально) посвідчити за відсутності необхідних документів для відчуження майна ОСОБА_3

В судовому засіданні представник позивачки підтримав вимоги та, уточнивши вимоги, просив визнати удаваним правочин - заповіт, складений 10.07.2012 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, який визнати договором довічного утримання між ОСОБА_3 та ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», який сторони насправді вчинили, та розірвати договір довічного утримання, за умовами якого Центр свої зобов'язання належним чином не виконував.

Представник ОСОБА_2 та ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи позов необґрунтованим, оскільки викладені у ньому обставини не відповідають дійсності, та у задоволені позову просив відмовити повністю, вказуючи, що волевиявлення спадкодавця було вільним та відповідало внутрішній волі.

Представник погоджувався, що договір довічного утримання не був укладений на момент звернення ОСОБА_3 до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» у зв'язку із тим, що правовстановлюючі документи не були належним чином оформлені, тобто, станом на 10.07.2012 року не було правової можливості укласти договір довічного утримання. Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3, керуючись ст. 635 ЦК України, уклали попередній договір про укладання договору довічного утримання, згідно з п. 1 якого ОСОБА_3 зобов'язався зібрати усі необхідні документи для відчуження ? частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1, та укласти договір довічного утримання.

При цьому, представник пояснив, що також з метою у подальшому укласти договір довічного утримання, ОСОБА_3 10.07.2012 року видав, в тому числі на ім'я ОСОБА_2, довіреність на оформлення правовстановлюючих документів. Крім цього, ОСОБА_3 вчинив інший односторонній правочин - склав заповіт на ім'я ОСОБА_2

Отже, обидві сторони, не приховуючи своїх намірів, у зв'язку із неможливістю оформити договір довічного утримання уклали попередній договір про укладання договору та оформили заповіт на ім'я ОСОБА_2 в якості гарантії забезпечення договору довічного утримання.

Разом з тим, вважає, що позивачкою не наведено жодної обставини на визнання, нібито, вчиненого договору довічного утримання недійсним, тому, на його думку, поданим позовом та документами не доведено недійсність заповіту ОСОБА_3 від 10.07.2012 року.

Представник Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Оскільки заповіт є, перш за все, юридичною угодою, постільки всі правила чинного законодавства, які стосуються питання недійсності угод, в однаковому ступеню відносяться й до заповіту. Тому, оскільки заповіт є правочином, він може бути визнаний недійсним із загальних підстав недійсності правочинів, передбачених ЦК України.

Так, поняття недійсності заповіту містить в собі ст. 1257 ЦК України, а саме заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Загальне правило ст. 215 ЦК України встановлює, що підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, якою передбачено, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судом встановлено, що батько позивачки - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.1969 року був власником ? частини будинку з прилеглою частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1.

04.07.2000 року ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю став власником ? частини земельної ділянки площею 0,1 га, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Сторонами в судовому засіданні визнано, що 10.07.2012 року ОСОБА_3 з проханням укласти з ним договір довічного утримання звернувся, написавши відповідну заяву, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», яке погодилось з цією пропозицією. Але нотаріально цей договір не міг бути посвідчений внаслідок відсутності у ОСОБА_3 належним чином оформлених правовстановлюючих документів на належне йому нерухоме майно, тому останньому було запропоновано, з чим він також погодився, до часу належного оформлення усіх документів приховати цей договір за заповітом на ім'я співробітниці Центру - ОСОБА_2

Реалізуючи спільні наміри, 10.07.2012 року ОСОБА_3 в той же день із співробітницею Центру - відповідачкою по справі ОСОБА_2 уклав Попередній договір про укладання договору довічного утримання на умовах одноразового отримання 70 000 грн., щомісячних виплат по 700 грн. та оплати усіх комунальних послуг. Згідно з п.1 цього договору ОСОБА_3 зобов'язався зібрати усі необхідні документи для відчуження ? частини будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 та укласти договір довічного утримання.

Крім того, 10.07.2012 року в П'ятій Київській державній нотаріальній конторі в присутності працівників Центру ОСОБА_3 склав заповіт на ім'я співробітниці Центру ОСОБА_2, відповідно до якого він заповів ОСОБА_2 усе своє майно, яке буде йому належати на час смерті, а також надав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я кількох працівників Центру, в тому числі ОСОБА_2, з правом отримання необхідних документів для відчуження його нерухомості.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначених вище ? частини приватного будинку з прилеглою частиною надвірних будівель та ? частини земельної ділянки площею 0,1 га.

Позивачка як донька померлого ОСОБА_3, яка відповідно до ст.ст. 1258-1262 ЦК України має право на спадкування майна свого батька за законом, після смерті останнього звернулася до Дев'ятої Київській державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, яка відкрилася після його смерті, де їй стало відомо про його заповіт на ім'я відповідачки ОСОБА_2

Заповіт як угода, яка проявляє волю заповідача щодо розпорядження належним йому майном після його смерті, вимагає посвідчення дійсності волевиявлення й тотожності волі заповідача і змісту заповіту, тому закон пред'являє до заповіту підвищені вимоги в дотриманні умов укладання заповіту.

Заповіт, як передбачено ст.1233 ЦК України, є розпорядженням особи відносно належного їй майна, майнових прав та обов'язків на випадок своєї смерті, складений у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст.ст. 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов'язкової його нотаріальної форми посвідчення (ст. 745 ЦК України). Також договір довічного утримання, за яким передається у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, зовнішнє волевиявлення обох сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для приховання іншого правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно зі ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

За викладених обставин суд визнає, що зазначений вище заповіт ОСОБА_3 від 10.07.2012 року є удаваним, оскільки його було вчинено для приховання договору довічного утримання, на укладення якого на час посвідчення заповіту була спрямована воля сторін та в межах якого в подальшому фактично свідомо вчинялись дії, але який сторони не мали змоги офіційно (нотаріально) посвідчити за відсутності необхідних документів для відчуження майна ОСОБА_3

Так, удаваність спірного заповіту доводиться спрямованістю волі як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені заповітом, тобто наявністю іншої мети, а саме приховати договір довічного утримання, що підтверджується: заявою ОСОБА_3 від 10.07.2012 року на ім'я директора ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» про укладання з ним договору довічного утримання з додатками №1 та № 2 до цієї заяви; укладанням попереднього договору довічного утримання від 10.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; нотаріально посвідченою довіреністю від 10.07.2012 року, якою ОСОБА_3 уповноважив, зокрема ОСОБА_2, на отримання необхідних документів для відчуження свого майна за договором довічного утримання; розпискою ОСОБА_3 від 30.07.2013 року про отримання ним 300 грн. в рахунок одноразової виплати за договором довічного утримання, який він збирається укласти; матеріалами спадкової справи, що заведена за заявою позивачки в Дев'ятій Київській державній нотаріальній конторі тощо.

Зазначені вище обставини про удаваність заповіту також підтвердили свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, зокрема, що зі слів ОСОБА_3 їм відомо, що 10.07.2012 року останній, який в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги, мав намір укласти договір довічного утримання, але нотаріально цей договір не посвідчили внаслідок відсутності у ОСОБА_3 належним чином оформлених правовстановлюючих документів на належне йому майно; співробітники Центру запропонували ОСОБА_3 приховати цей договір довічного утримання, склавши на ім'я ОСОБА_2 заповіт, відповідно до якого він заповідає останній усе своє майно, яке буде йому належати на час смерті. ОСОБА_3 погодився з цією пропозицією та з метою приховати договір довічного утримання 10.07.2012 року склав заповіт на ім'я ОСОБА_2

Таким чином, встановлено, що виходячи зі змісту заповіту та умов попереднього договору довічного утримання від 10.07.2012 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли фактичні відносини з приводу утримання, оскільки ОСОБА_3, укладаючи заповіт щодо нерухомого майна, маючи попередню домовленість з ОСОБА_2, якій заповідав це майно, що фактично уклала з останнім договір довічного утримання, погоджувався на передачу майна за заповітом лише за умови надання йому довічного догляду та утримання.

Так, заповіт безоплатно вчиняється на користь певної особи, а правовою метою договору довічного утримання є передача власником свого майна у власність іншої особи з отриманням взаємної винагороди.

Відсутність у ОСОБА_3 під час укладення заповіту волевиявлення на безоплатну передачу майна усупереч вимогам ст.ст. 744, 749, 751 ЦК України є підставою для визнання заповіту як удаваного договору довічного утримання недійсним на підставі ч.1,3 ст. 203, ст. 235 цього Кодексу, тому, виходячи з принципу правової визначеності, суд для захисту саме порушеного правапозивачки, необхідність якого випливає з положень ст.3 ЦПК та ст.15 ЦК,вважає необхідним визнати такий заповіт як удаваний правочин недійсним.

При цьому суд виходить не з самих по собі посилань позивачки на певні норми прав, а з викладених позивачкою обставин, на які вона посилалась як на підстави позову, які суд не може змінити без її згоди та якими остання обґрунтовувала вимоги, та застосовує норму закону, яка їм відповідає, оскільки саме суд уповноважений на право застосування певної норми, враховуючи публічність цивільного процесу.

Щодо розірвання договору довічного утримання з тих підстав, що ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» свої зобов'язання за договором довічного утримання належним чином не виконувало і його працівники не оформили належним чином документи для відчуження нерухомості, то слід зауважити, що договір довічного утримання має містити певні істотні умови, характерні для цих договорів.

Так, в договорі довічного утримання набувач за договором зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом.

Згідно із ст. 749 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувана. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Положеннями ст. 751 ЦК України встановлено, що матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Між тим, позивачка як на підставу розірвання договору довічного утримання вказувала на нездійснення утримання не відповідачкою, яка фактично є стороною договору довічного утримання, а саме ТОВ, яке не є учасником цих правовідносин. До того ж ці правовідносини визнані недійсними.

За викладених обставин суд вважає вказані вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 235, 744, 745, 749, 1233, 1257-1262 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», 3-я особа Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту, визнання заповіту удаваним правочином та розірвання договору довічного утримання задовольнити частково.

Визнати недійсним удаваний правочин - заповіт, складений 10.07.2012 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори Артеменко О.А. та зареєстрований в реєстрі за №3-1102.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 487,20 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: