АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

08 грудня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Українець Л.Д., Чобіток А.О.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року,

встановила:

у лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати в розмірі 73 381 грн. 88 коп. та 3% річних в розмірі 6 998 грн. 65 коп., посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 жовтня 2013 року на його користь з ОСОБА_2 було стягнуто грошові кошти в розмірі 114 302 грн., однак рішення відповідачем не виконано, заборгованість не сплачена.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.10.2013 р. на його користь було стягнуто з ОСОБА_2 110 200 грн., однак до цього часу рішення суду не виконується, а тому він просив відповідно до ст. 625 ЦК України стягнути інфляційні втрати в сумі 73 381 грн. 88 коп. та 3 відсотки річних в сумі 6 998 грн. 65 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відносини, які існували між сторонами на час ухвалення рішення 14.10.2014 р. регулюються положеннями СК України, а вимоги стосуються невиконання вказаного рішення, а тому на вказані правовідносини положення ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

Як видно з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.10.2013 р., яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.01.2014 р., з ОСОБА_2 було стягнуто на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного боргу подружжя 110 200 грн.

06.02.2014 р. було відкрито виконавче провадження, а постановою державного виконавця відділу ДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було накладено арешт на все належне ОСОБА_2 майно (а/с29).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові ВС України від 20.01.2016 р. по справі №6-2579цс15 зазначається, що передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

В даному випадку між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору позики, який був укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та за яким рішенням Броварського районного суду м. Києва від 12 липня 2012 р. було стягнуто з ОСОБА_1 борг в сумі 220 400 грн.

В постанові ВС України від 01 жовтня 2014 р. по справі №6- вказується, що згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, відповідно до ч. 5 якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь іншої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

В даному випадку між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням частини боргу і невиконання такого зобов'язання зумовлює застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься в постанові ВС України від 06 липня 2016 р. по справі №6-1946цс15.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1 687 грн. 98 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 р. скасувати ат ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 80 379 грн. 53 коп. та судовий збір в сумі 1 687 грн. 98 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий

Судді

№ справи: 761/3063/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11771/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.