Номер провадження: 22-ц/785/3605/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014р. публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль», яке є правонаступником відкритого акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» (далі- ПАТ «ОСОБА_3 Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15.02.2007р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №014/0077/74/70358, відповідно до умов якого останній було надано кредит у сумі 83 830,00 доларів США на строк до 15.02.2027р., зі сплатою 14,5% річних, а після введення обєкту в експлуатацію та внесення відповідних змін до договору іпотеки - 13,25% річних.

У період з 15.02.2007р. по 06.10.2010р. між кредитором та позичальником до кредитного договору були укладені 6 додаткових угод.

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобовязався в разі невиконання боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору нести солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату повного боргу за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (п 2.1 договору поруки).

Також в забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника за кредитним договором 15.02.2007р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір за яким останній передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Банк виконав зобовязання повністю та в строки встановлені кредитним договором видав позичальниці кредит на суму 83 830,00 доларів США.

Проте вона свої зобовязання за договором не виконала, його вимогу від 23.05.2012р. про погашення кредиту відповідачі не задовольнили, внаслідок чого станом на 07.10.2014р. позичальник має заборгованість по кредиту на загальну суму 269 088,71 доларів США, еквівалент 3 489 083,60 грн., що складається: - 764 852,44 грн. - заборгованість по сумі кредиту; - 588 482,82 грн. - заборгованість за відсотками та 2 135 748,34 грн. - пеня, які ОСОБА_3 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11.03.2016р. позов ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» задоволено у повному обсязі: стягнуто на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №014/0077/74/70358 від 15.02.2007р. у розмірі 3 489 083 грн. 60 коп. та судовий збір з кожного з них по 1 827 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що порука за правилами ч.ч.1,4 ст. 559 ЦК України припинилася та що суд безпідставно не застосував позовну давність до вимог про стягнення пені.

ОСОБА_2 рішення суду від імені ОСОБА_4 не оскаржив і таких повноважень в нього немає. Тому за правилами ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду лише стосовно ОСОБА_2

Законність і обґрунтованість рішення суду стосовно ОСОБА_4 колегія суддів не перевіряє.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що позов є обґрунтованим та доведеним.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

За правилами ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Судом встановлено, що 15.02.2007р. між ВАТ«ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №014/0077/74/70358, відповідно до умов якого останній було надано кредит у сумі 83 830,00 доларів США на строк до 15.02.2027р., зі сплатою 14,5% річних, а після введення обєкту в експлуатацію та внесення відповідних змін до договору іпотеки - 13,25% річних.

У період з 15.02.2007р. по 06.10.2010р. між кредитором та позичальником до кредитного договору були укладені додаткові угоди та внесені відповідні зміни.

Того ж дня з метою забезпечення виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 зобовязався в разі невиконання боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору нести солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату повного боргу за кредитом, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, (п 2.1 договору поруки).

Також в забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальника за кредитним договором 15.02.2007р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір за яким останній передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Банк виконав зобовязання повністю та в строки встановлені кредитним договором видав позичальниці кредит на суму 83 830,00 доларів США.

Проте ОСОБА_4 з часу отримання кредиту належним чином не виконувала зобовязання за кредитним договором, вимогу банку від 23.05.20112р. про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором та за договором поруки відповідачі не виконали, внаслідок чого станом на 07.10.2014р. відповідачі мають заборгованість по кредиту на загальну суму 269 088,71 доларів США, еквівалент 3 489 083,60 грн., що складається: - 764 852,44 грн. - заборгованість по сумі кредиту; - 588 482,82 грн. - заборгованість за відсотками та - 2 135 748,34 грн. - нараховану пеню.

У п.4. 1 договору поруки сторони встановили, що цей договір вступає в законну силу з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення ним зобовязання. При цьому, сторони констатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він не визначається моментом повного погашення заборгованості позичальника по кредитному договору.

Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя (п.4 ст. 559 ЦК України).

На підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно п.п 6.4, 6.5 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором, а також у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем зобовязань за договорами, які є забезпеченням виконання зобовязання.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 з початку укладання договору допускала прострочення платежу.

В звязку з порушенням умов кредитного договору банком 23.05.2012р. були направлені відповідачам вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за кредитом, яку відповідач ОСОБА_2 отримав у травні 2012р. та не виконав, що ним не заперечувалося у суді апеляційної інстанції.

У справі, яка переглядається, установлено, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки у п.4. 1 договору поруки сторони встановили, що строк закінчення цього договору ними конкретно не вказується, тому у цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Так, відповідно до ч.1 ст. 251 та ч.1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, на не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.2 ст. 251, ч.2 ст. 252 ЦК України).

Колегія суддів констатує, що банк, предявивши у травні 2012р. вимоги до позичальника та поручителя про дострокове повернення частини позики, тим самим у відповідності до умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобовязання.

Таким чином матеріалами справи встановлено, що предявлена банком у травні 2012р. вимога до позичальника та поручителя про дострокове повернення частини позики останніми не виконана, та що банк предявив позов до цих же осіб у грудні 2014р., тобто за межами встановленого законом шестимісячного строку, тому у даному випадку порука поручителя ОСОБА_2 за правилами ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилася.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду України від 23.05.2012р. №6-33цс12, від 21.05.2012р. №6-48цс11, від 29.01.2014р. №6-155цс13 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги, тому ухвалене ним рішення в частині задоволення позову щодо стягнення з поручителя ОСОБА_2 кредитної заборгованості на підставі п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

За положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також і у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Установлено, що у грудні 2012р. ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції, третя особа ОСОБА_4, про припинення договору поруки від 15.02.2007р. на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України у звязку із зміною зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.08.2014р. у задоволенні цих вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні цих вимог ОСОБА_2, апеляційний суд виходив з того, що банком відповідно до додатків до кредитного договору, у тому числі і додаткової угоди від 06.01.2010р, процентна ставка не підвищувалася, а навпаки зменшувалася, а умови договору змінювалися щодо графіку погашення кредиту з урахуванням зміни процентної ставки за користування кредитом, яка була зменшена в порівнянні з кредитним договором, з яким при підписанні договору поруки був ознайомлений поручитель. Також колегія суддів врахувала і те, що при підписанні договору поруки поручитель був обізнаний про те, що банк має право двічі на рік змінювати процентну ставку за користування кредитом.

Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За наявності таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про припинення поруки і за правилами ч.1 ст. 559 ЦК Украни, - у звязку із збільшенням обсягу відповідальності поручителя ОСОБА_2, є безпідставними, оскільки ці обставини встановлені вищевказаним рішенням суду, що набрало законної сили.

Верховний Суд України у постанові № 6-474цс16 від 18.05.2016р. зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ч.2 ст. 266, ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Проте, нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

У справі, яка переглядається, сторони до ухвалення судом першої інстанції не зверталися із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу.

Таким чином, суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність.

Отже, заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, які вони подали лише до апеляційного суду, - не можуть бути задоволені із заначеними вище підстав.

Крім того, як видно з розрахунку заборгованості за кредитним договором пеня нараховувалася з 15.10.2011р., що відповідає умовам п. п.12.4 кредитного договору, за яким сторони у відповідності до положень ст. 259 ЦК України змінили тривалість позовної давності до всіх правовідносин за цим договором і встановили загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Розподіл судових витрат суд присуджує за правилами ст. 88 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 солідарно на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0077/74/70358 від 15.02.2007р. у розмірі 3 489 083 грн. 60 коп. та стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» судового збору в сумі 1 827 грн. - скасувати

Ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В решті судове рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_5

ОСОБА_6