ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.В., Парінової І.К.,

СавченкоВ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто просто» про визнання договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто просто» (далі - ТОВ «Авто просто»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 05 березня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір № 714026 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі. Предметом договору є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через система «Авто так». Договір укладався шляхом його підписання сторонами та підписання додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до додатку № 1 договору придбавався автомобіль марки «ЗАЗ», модель «Сенс», при умові сплати нею: винагороди за послуги, пов'язані із включення договору до системи «Авто Так» та формування групи - 3 % + ПДВ, що становить 8 064 грн; періодичного платежу - 1,1905 %; щомісячної винагороди - 0,415 % + ПДВ; винагороди за послуги, пов'язані із передачею автомобіля учаснику - 3 % + ПДВ. Станом на день звернення до суду з даним позовом вона сплатила на користь відповідача 85 551 грн 47 коп. 04 червня 2015 року вона звернулася до відповідача із заявою про розірвання договору, на яку 30 червня 2015 року отримала відповідь про нечіткість волевиявлення у зверненні (тобто, згоди на розірвання договору не було отримано), їй було повідомлено результати останнього розподілу товару, фінансова активність учасників, які здобули право на отримання автомобіля та побажання прийняття «оптимального та зваженого рішення щодо подальшої участі у системі». Після ознайомлення з цим листом вона подзвонила у відділ по роботі з клієнтами, щоб дізнатися, коли та за яких умов вона зможе отримати автомобіль, на що їй відповіли, що для гарантованого отримання права на автомобіль їй необхідно ще додатково сплатити близько 110 000 грн. Також, позивач вказувала, що оспорюваний договір суперечить п. п. 6.2, 6.7, 6.17, 6.19 та 6.22 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) від 09 жовтня 2012 року № 1676 (далі - Ліцензійні умови). Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі від 05 березня 2015 року № 714026 та зобов'язати ТОВ «Авто просто» повернути їй кошти у розмірі 85 551 грн 47 коп., сплачені на виконання договору.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 05 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Авто просто» було укладено договір № 714026, предметом якого є надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля «ЗАЗ» за рахунок об'єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «АвтоТак», який складається із основного тексту договору та додатків № 1 та № 2.

Відповідно до додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору, учасник зобов'язувався сплати: винагороду за послуги, пов'язані з включення договору до системи «Авто Так» та формування групи - 3 % + ПДВ, що становить 8 064 грн; періодичний платіж - 1,1905 %; щомісячну винагороду - 0,415 % + ПДВ; винагороду за послуги, пов'язані з передачею автомобіля Учаснику - 3 % + ПДВ.

31 березня 2015 року було створено у групу № 1222, до якої включено зазначений вище договір та присвоєно йому порядковий номер 76 у даній групі, про що письмово повідомлено ОСОБА_3

На виконання спірного договору ОСОБА_3 було сплачено винагороду товариству за послуги, пов'язані зі включенням договору до системи «Авто Так» та формуванням групи в розмірі 8 064 грн, а також періодичні платежі - 62 905 грн 56 коп. та щомісячну винагороду - 14 581 грн 91 коп. Загальна сума платежів сплачених позивачкою становить 85 551 грн 47 коп.

Як на підставу своїх позовних вимог, ОСОБА_3 посилалася на те, що договір не відповідає ліцензійним умовам.

Відмовляючи у позові, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідач отримав ліцензію на здійснення діяльності щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, а твердження позивача про те, що окремі пункти укладеного між сторонами договору не відповідають Ліцензійним умовам не знайшли свого підтвердження.

Такі висновки відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Так, згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-ІV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Нацкомфінпослуг затвердила Ліцензійні умови, якими закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

За умовами спірного договору ТОВ «Авто просто» надає послуги, направлені на придбання автомобіля учасниками, зокрема, формує групи учасників, організовує і проводить у групах розподіл автомобілів, придбаває автомобілі, а також надає інші послуги, передбачені договором.

Відповідно до прикінцевих положень договору «Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника «Авто просто»; проінформований про всі можливі витрати у зв'язку з укладанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Учасник своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе.

Учасник підтверджує та засвідчує, що товариством надано інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». А також, що фінансова послуга, яка надається за цим договором обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку товариства.

Пунктом 12.1.5 розділу II договору передбачено, що в разі, якщо учасник виявить бажання односторонньо відмовитись від договору про адміністрування протягом 14 календарних днів від дати підписання договору, такому учаснику повертається вся сума коштів, сплачена за договором про адміністрування. Про своє рішення учасник має повідомити «Авто просто» протягом зазначених 14 днів шляхом подання заяви в центральний офіс «Авто просто», що відповідає вимогам п. п. 6.7, 6.20, 6.21 Ліцензійних умов.

Також встановлено, що винагороду за послуги позивачем було сплачено після отримання повідомлення про включення договору в групу, що спростовує посилання позивача на порушення відповідачем п. 6.17 Ліцензійних умов.

Крім того, п. 12.1.1 договору викладено на виконання п. 6.22 Ліцензійних умов, яким передбачає, що при достроковому розірванні договору про адміністрування з учасником групи, який не отримав товар (крім односторонньої відмови учасника групи від договору про адміністрування або заміни учасника групи, який вибув, новим учасником групи), ліцензіат повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, порядку та на умовах, визначених договором та цими Ліцензійними умовами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212, 213, 303, 315 ЦПК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що не знайшли свого підтвердження посилання позивача на невідповідність умов оспорюваного договору ліцензійним умовам, ураховуючи те, що ТОВ «Авто Просто» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, правильним є висновок суду про те, що така діяльність здійснюється товариством легітимно.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, обґрунтовано виходили з його недоведеності.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

В.О. Савченко

О.В. Ступак