АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5284/16 Справа № 199/4710/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Тамакулова В.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року м. Дніпро

01 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Деркач Н.М., Козлова С.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Суховарова Наталія Володимирівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсними заяви про надання згоди на відчуження та договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними заяви про надання згоди на відчуження та договору дарування.

Позов обгрунтовано тим, що 11 березня 1999 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений шлюб. 21 червня 2008 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1.

З 2005 року позивач, стала хворіти на хворобу Паркінсона, внаслідок чого знизилась її пам'ять та інтелект, вона була обмежена у русі, періодично знаходилась на стаціонарному лікування та потребувала сторонньої допомоги, у 2007році визнана інвалідом третьої групи безстроково. Протягом 2014 року погіршився стан здоров'я.у ОСОБА_6, він не міг здійснювати за нею догляд, бо сам потребував допомоги.

Відповідач ОСОБА_3, яка є донькою ОСОБА_6, впевнила їх, що буде надавати їм допомогу, здійснювати догляд до кінця життя та не буде розпоряджатися їх квартирою за час їх життя, запропонувала звернутися до нотаріуса для укладання відповідної угоди.

29 січня 2014 року, у день загострення її, позивача , хвороби Паркінсона, вони всі разом прибули до нотаріуса, де їй були запропоновані для підпису документи. Вивчити зміст цих документів через тремтіння рук, слабкий зір та слабкість інтелекту вона не змогла, але підписала їх, будучи впевненою, що в них будуть включені позиції щодо обіцянки ОСОБА_3 надавати їм допомогу та не розпоряджатися спірною квартирою до кінця їх життя.

Після укладання правочину ОСОБА_3 допомагала їм, вони продовжували проживати в спірній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_3 перестала надавати допомогу, позивач, дізналась, що відповідач хоче її виселити із спірної квартири.

Через свого представника їй стало відомо, що 29 січня 2014 року між відповідачем та ОСОБА_6 укладено договір дарування спірної квартири. Проте її волі щодо надання згоди на передачу квартири безоплатно вона не мала, вважала, що укладений між позивачем та ОСОБА_6 договір створює для ОСОБА_3 обов'язок утримувати її та чоловіка та забороняє розпоряджатися квартирою до кінця їх життя, тобто вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Посилаючись на приписи ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, просила визнати недійсним договір дарування спірної квартири.

Заявою від 13 серпня.2015 року позивач змінила підстави позову, просила визнати договір дарування спірної квартири недійсним та зазначала, що під час надання дозволу ОСОБА_6 на укладання договору дарування від 29 січня 2014 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

06 квітня 2016 року представник позивача змінив позовні вимоги, просив також визнати недійсною заяву про надання згоди на відчуження спірної квартири, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Суховаровою Н. В. та зареєстрованої в реєстрі за номером 73.

Представник позивача також відмовився від вимог в частині визнання договору дарування спірної квартири недійсним з тих підстав що позивач під час надання згоди на відчуження квартири не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалою суду від 06 квітня 2016 року провадження у справі у вказаній частині позову закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала.

Представник відповідача пояснив, що 12 липня 2008 року ОСОБА_6 продав жилий будинок, який був його особистою власністю. Кошти від продажу будинку поповнили бюджет ОСОБА_6 та ОСОБА_2 без урахування інтересів відповідача, яка є донькою ОСОБА_6 Приймаючи до уваги, що позивач має у приватній власності будинок АДРЕСА_2, вони, позивача батько і ОСОБА_2, вирішили у 2014 році подарувати спірну квартиру ОСОБА_3 При цьому відповідач ніяких зобов'язань по догляду ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на себе не брала, а допомагала своєму батькові за власним бажанням у силу родинних зв'язків. Оскільки її батько проживав разом із ОСОБА_2, то відповідач здійснювала догляд за ними обома добровільно. Якби зобов'язання щодо укладання договору дарування дійсно мали місце, тоді мав укладатися договір довічного утримання, що для відповідача не має ніякої різниці, оскільки за приписами статей 744, 745, 748 ЦК України відповідач набула би право власності на квартиру з моменту нотаріального посвідчення такого договору.

Договір дарування квартири укладався у присутності ОСОБА_2, нотаріус роз'яснила вимоги законодавства щодо його змісту та правових наслідків, сторони підтвердили, що договір не носить характери фіктивного чи удаваного правочину. Отже, на момент вчинення спірного правочину позивач була обізнана щодо природи правочину. У відповідності до частини другої статті 229 ЦК України помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивач не довела, що на момент вчинення правочину дійсно мала місце помилка, яка має істотне значення.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Суховарова Н.В. в судове засідання не з'явилася, направила листа, в якому вказала, що згідно статті 44 Закону України «Про нотаріат», глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь та встановлюються наміри сторін вчиняти правочин. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими ст. 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь - яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз'яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз'ясень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.

Нею, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, було проведено розмову з ОСОБА_2, в ході якої вона чітко відповідала на запитання та розуміла значення своїх дій і правові наслідки вчинення нотаріальної дії, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_2 на заяві та в реєстрі нотаріальних дій. Наявність захворювань, які перешкоджали б вчиненню правочину, нею, нотаріусом, не вбачалось. Довідки щодо недієздатності згідно ст. 38 ЦК України нотаріусу надано не було ( а.с. 121). Просила розглядати справи без її участі/.

Третя особа- Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в судове засідання не з'явилася.

Рішенням суду І інстанції в задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким вимоги задовольнити.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 січня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Суховаровою Н. В. та зареєстрований в реєстрі за номером 74 ( а.с. 102).

В пункті сьомому договору зазначено, що договір укладається за згодою дружини дарувальника - ОСОБА_2, за заявою, справжність підпису на якій засвідчено цим же нотаріусом.

З копії заяви ОСОБА_2 (а.с. 133) вбачається, що ОСОБА_2 згідно із частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України дає згоду на дарування квартири АДРЕСА_1 її чоловіком ОСОБА_6.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При цьому предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Пунктом 5. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За загальним правилом - ст. 215 ЦК, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

В п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", зазначено- оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа , яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В абзацах другому та третьому пункту 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено , що « обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину».

Суд в рішенні послався на правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-93 цс16, яка відповідно до ст.360-7 ЦПк України є обов'язковою для всіх судів, де зазначено-« договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів , у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є : вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді і сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваних договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.ст.10, 60 ЦПК України).

Перевіривши надані докази, суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач не довів, що при наданні згоди на укладання договору дарування спірної квартири вона, помилялася щодо обставин, і що ці обставини мають істотне значення. Представник позивача не заперечував стосовно волевиявлення ОСОБА_2 на згоду щодо відчуження квартири, однак позивач розраховувала на обов'язок з боку відповідача довічно доглядати її та її чоловіка.

Однак мотиви правочину, помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, в розумінні вказаних норм, не мають правових наслідків щодо недійсності заяви про надання згоди на відчуження та договору дарування.

Суд зазначив, що позивач не надала доказів того, що відповідач ОСОБА_3 за оспорюваним договором брала на себе певні обов'язки щодо забезпечення відчужувача або його дружини утриманням та ( або) доглядом, як це передбачено положеннями статті 744 ЦК України.

З досліджених судом медичних документів вбачається, що з 2005 року позивач періодично- один раз на рік, знаходилась на стаціонарному лікування з приводу тремтіння рук, слабкості, скованості у русі. Діагноз « хвороба Паркінсона» ОСОБА_2 постановлений у липні 2014 року. При цьому лікарі звертали увагу на зниження пам'яті та інтелекту, проте у період з 2005 по 2014 роки відсутній медичний висновок щодо потреби позивача у сторонньому догляді ( а.с.77-84). Натомість, з витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що 02 серпня 2010 року ОСОБА_2 була зареєстрована як приватний підприємець ( а.с. 156-157).

Крім того судом встановлено, що донька позивача для догляду за ОСОБА_2 запросила сторонню людину ще до виникнення спору між сторонами. Позивач ОСОБА_2 має власний жилий будинок у АДРЕСА_2.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

При розгляді спору, суд І інстанції в повному обсязі з'ясував права та обов'язки сто рін, перевірив доводи, обставини справи, надав їм належну оцінку і постановив рішення, яке відповідає вимогам Закону

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Суховарова Наталія Володимирівна, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання недійсними заяви про надання згоди на відчуження та договору дарування - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Деркач Н.М.

Козлова С.П.