Справа № 497/2676/15-ц
Провадження № 2/497/187/16
20.04.2016 року Болградський районний суд Одеської області
в складі: головуючого судді Раца В.А.
секретарі Божевій І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» про визнання недійсним договору та стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів,
Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, якою просить застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «ІГК+» половину сплачених ним коштів за договором майнового лізингу, які йому належали з сумісного сімейного бюджету.
Позивачка надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує, наполягає на його задоволенні, та не заперечує проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
Відповідач ОСОБА_2 в заяві просить розглянути справу за його відсутності та наполягає на задоволенні його зустрічного позову.
Відповідач ТОВ «ІГК+» до суду не зявився, неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, з заявою про перенесення слухання справи до суду не звертався, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ «ІГК+» про визнання недійсним договору та стягнення коштів підлягає частковому задоволенню, та зустрічний позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ІГК+», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Як вбачається зі змісту ст.ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Як вбачається зі змісту ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Крім цього, судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД № 313822 від 13.06.1992 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.06.1992 року.
Зі змісту ст.ст. 61,65 СК України вбачається, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Як вбачається з договору майнового лізингу від 22.10.2015 року та додатку до нього № 1 «Відомості про лізингоодержувача», ОСОБА_2 є відмітка про сімейний стан одружений, але будь-яких підтверджень щодо погодження із дружиною зазначеного правочину відсутні, хоча виходячи із суми договору лізингу він виходить за межі дрібного, побутового, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Я кщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що укладаючи правочин, а саме договір майнового лізингу, сума якого виходить за рамки дрібного, побутового, сторонами не було отримано відповідного дозволу позивача, яка являється дружиною лізингоодержувача, тобто суд приходить до висновку, що зміст зазначеного правочину суперечить законодавству, а саме нормам Сімейного Кодексу України щодо порушення інтересів та прав подружжя, тому маються всі підстави для визнання його недійсним.
Як вбачається зі ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.
Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202,203,208,215,216,806 ЦК України, ст.ст. 61,65 СК України, ст.ст.10,60,88,213-215,224 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» про визнання недійсним договору та стягнення коштів задовольнити частково.
Визнати недійсним договір майнового лізингу від 22.10.2015 року № 805329, укладений між Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» та ОСОБА_2.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» та ОСОБА_2, в рівних долях на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 632 (шістсот тридцять дві гривні), 00 копійок.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+», третя особа ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню, 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Позивачем рішення суду може бути оскаржено шляхом подання в десятиденний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги, або в порядку ст. 294 ЦПК України. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської областіі.
Суддя В.А. Раца