Ухвала

іменем україни

08 серпня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Карпенко С.О., Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування рішень сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року Васильківський міжрайонний прокурор Київської області звернувся до суду з указаним позовом в інтересах держави, в якому просив визнати недійсними: рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25 в частині надання ОСОБА_4 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, рішення Іванковичівської сільської ради від 25 березня 2009 року № 334-21-25 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 земельної ділянки у власність, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 31 березня 2009 року, виданий ОСОБА_4, скасувати його державну реєстрацію і визнати за державою в особі Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області право власності на вищевказану земельну ділянку.

В обґрунтування вказаних вимог, прокурор зазначив, що вироком по обвинуваченню ОСОБА_5, який на момент прийняття оскаржуваних рішень був головою Іванковичівської сільської ради, його визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України, та, зокрема, встановлено, що Іванковичівською сільською радою питання про надання ОСОБА_4 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, як і питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 - не розглядались, вказані рішення, які підписані ОСОБА_5 та завірені гербовою печаткою сільської ради - є підробленими.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 04 липня 2008 року № 207-18-25, в частині надання ОСОБА_4 дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та рішення Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 25 березня 2009 року № 334-21-25 про його затвердження.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, серії НОМЕР_1 від 31 березня 2009 року, виданий ОСОБА_4 та скасовано його державну реєстрацію.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Згідно ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки. У заяві зазначаються бажані розмірі та мета її використання. Відповідна рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Згідно з ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідна рада розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу ділянки у власність.

За замістом вказаних норм передача земельної ділянки у власність відбувається виключно на підставі рішення відповідної місцевої ради, після розгляду даного питання на сесії ради і голосування депутатів з цього питання, яке б відображало їх волевиявлення.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову, оскільки відповідач ОСОБА_4 набув права власності на спірну земельну ділянку незаконно, у результаті скоєння злочину посадовою особою органу місцевого самоврядування, ця ділянка була передана ОСОБА_4 у власність без винесення сільською радою відповідного рішення, що в силу закону є обов'язковим.

Також судами враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, який вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес. При цьому судами обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача на рішення Європейський суд з прав людини у справах «Федоренко проти України» і «Стретч проти Сполученого Королівства», оскільки обставини цих справ істотно відрізняються від обставин цієї справи.

Таким чином, доводи касаційної скарги вказаних висновків судів не спростовують.

Отже колегією суддів встановлено, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення, а тому підстав для їх скасування немає.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана С.О. Карпенко О.В. Кафідова