АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Лапчевської О.Ф., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення втрати товарної вартості автомобіля, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення втрати товарної вартості автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_110316,60 грн. на відшкодування втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля, 900,00 грн. витрати, пов'язані з оплатою послуг з проведення автотоварознавчого дослідження. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Справа №756/11387/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8461/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.В.Великохацька
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування ОСОБА_2 зазначив, що присутнім у судовому засіданні під час розгляду даної справи не був, оскільки перебував у службовому відрядженні, а повістка про виклик до суду була направлена за місцем тимчасово орендованого приміщення за місцем роботи і відмітку про отримання повістки проставлена не уповноваженою на те особою. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку провівши заочний розгляд справи за наявними у матеріалах справи доказами, ухвалив заочне рішення не залучивши до участі у справі у якості третьої особи СК «Інго - Україна», яка безпосередньо здійснила страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу. Вважає, що суд на підставі ст.ст. 57, 60, 208-215 ЦПК України повинен був відмовити позивачу у задоволенні позову у зв'язку із відсутністю будь-яких доказів реальності понесених ним збитків.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України та розглянула справу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого заочного рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки за змістом ст.ст.1166, 1192 ЦК України особа, яка винна у заподіяні шкоди, зокрема, у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої транспортний засіб потерпілої особи отримав механічних пошкоджень, зобов'язана відшкодувати потерпілій особі всі витрати, які ця особа понесла у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 01.06.2015 року о 14 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Полярній, 17-А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Lexus RX350», д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіля марки «Skoda», д.н.з. НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_2

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, пошкоджено автомобіль марки «Lexus RX350», д.н.з.НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1, чим спричинено матеріальних збитків на суму 20633,20 грн. (вартість відновлювального ремонту - 10316,60 грн., втрата товарної вартості - 10316,60 грн.), який визначено у звіті про визначення вартості матеріального збитку від 09.06.2015 року №11735, складений ТОВ "ЕАК «Довіра» (а.с.6-15).

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП (а.с.5).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 на виконання умов Договору добровільного страхування наземного транспорту страховою компанією відшкодовуються страхове відшкодування у розмірі 10316, 60 грн., а тому позивачем не заявляються вимоги в цій частині.

Однак збитки у вигляді втрати товарної вартості у розмірі 10316, 60 грн. ОСОБА_1 страховою компанією не відшкодовуються у відповідності до вимог закону.

Так, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення що набрала законної сили є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої винесено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обов'язок по відшкодуванню втрати товарної вартості покладено законом на відповідача ОСОБА_2, оскільки саме він є винною особою в пошкодженні автомобіля позивача.

Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Відповідно до керівних положень постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі № 6-49цс14 Пунктом 8.6. Методики передбачено 2 випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Втратою товарної вартості визнається умовна величина зниження вартості відновленого після пошкодження транспортного засобу у порівнянні з аналогічним непошкодженим транспортним засобом.

Відповідно до п.32.7 ст.32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.

Тому, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 10316, 60грн. втрати товарної вартості та 900 грн. витрат за проведене дослідження суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкоду, пов'язану з втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

За змістом пунктів 2.4 , 8.3 Методики величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків) і підлягає стягненню з винної у ДТП особи.

Зменшення вартості транспортного засобу марки «Lexus», д.н.з.НОМЕР_1 було пов'язано з дефектами (деформацією) кузова, що потребувало відповідного відновлення та фарбування, а тому це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, в зв'язку з чим експертом було нараховано 10316,00 грн. втрата товарної вартості.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв в якості доказу звіт про визначення вартості матеріального збитку від 09.06.2015року за № 11735 складений ТОВ «ЕАК «Довіра» щодо визначення величини втрати товарної вартості транспортного засобу марки «Lexus RX350», д.н.з.НОМЕР_1, яка є належним доказом на підтвердження наведеної складової розміру завданої позивачу майнової шкоди.

Вище викладене спростовує доводи апеляційної скарги проте, що позивач не поніс реальних збитків від втрати товарної вартості оскільки не надав суду доказів укладання договорів купівлі - продажу свого транспортного засобу, так як втрата товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків), а обов'язок відповідача відшкодувати реальні збитки не залежить від намірів позивача відчужувати майно.

Безпідставними також є доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування оскаржуваного рішення суду через не залучення до участі у справі ПрАТ «АСК «Інго Україна», оскільки страховик не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу та позивачем вимог до ПрАтТ«АСК «Інго Україна» під час розгляду даної справи заявлено не було.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_2 як необґрунтовані виходячи з наступного.

Положеннями статті 74 ЦПК України встановлено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно із вимогами ч.1 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності (а.с.5), останній був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи, зазначив адресу проживання АДРЕСА_1, про зміну свого місця проживання або місцезнаходження він суд не повідомляв, тому повістки про виклик до суду надсилались йому на останню відому адресу, а саме: АДРЕСА_1.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що повістку про виклик до суду в судове засідання призначене на 11.11.2015 року було вручено уповноваженій особі за вказаною адресою, проте в судове засідання ОСОБА_2 не з'явився (а.с.58).

Посилання, що повістка була отримана не уповноваженою особою суд оцінює критично, а тому не беруться колегіє суддів до уваги. Зазначена обставина не спростовує правильність висновків суду першої інстанції по суті спору. Крім того, відповідач не позбавлений був можливості надати нові докази суду апеляційної інстанції, чого ним зроблено не було.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які ОСОБА_2 посилається - недоведені та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: