Справа № 450/271/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. Провадження № 22-ц/783/4465/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третіх осіб - ОСОБА_7, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сліпенького Любомира Романовича, приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисової (Карпа) Тетяни Володимирівни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусак Романа Тадейовича, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

04 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, уточнивши вимоги якого (т. 1 а.с. 109-112) просила: визнати недійсною довіреність від 25 червня 2010 року, видану нею - ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Р.Л., за реєстровим № 1969; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладений 26 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою Т.В., за реєстровим № 783; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 житловий будинок № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області на її користь. Свої вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 24 червня 2010 року, зареєстрованого в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.06.2010 року, про що був виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 26520252, вона є власником житлового будинку № НОМЕР_1 у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Оскільки право власності на земельну ділянку, на якій розташоване будинковолодіння, не було оформлено у встановленому законом порядку, вона, як людина похилого віку, яка не має необхідних знань, не могла самостійно зайнятися приватизацією земельної ділянки то доручила здійснити приватизацію своєму сину - ОСОБА_5, у зв'язку із чим надала йому довіреність від 25.06.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Р.Л., зареєстровану в реєстрі за № 1969. Як пізніше їй стало відомо, 26.07.2010 року між ОСОБА_5, який діяв від її імені за довіреністю від 25.06.2010 року, та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 783. В подальшому, 08.09.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., зареєстрований в реєстрі за № 2103. З посиланнями на норми цивільного законодавства, зазначає, що будь-яким способом відчужувати належний їй житловий будинок не мала наміру, оскільки він є єдиним місцем проживання її та родини. Вказана довіреність видавалась нею виключно з метою надання ОСОБА_5 повноважень щодо приватизації земельної ділянки під житловим будинком № НОМЕР_1 у с. Шоломинь Путомитівського району Львівської області, а не для відчуження житлового будинку, оскільки внаслідок особливостей свого психологічного стану, недостатньої освіти та обізнаності не могла осягнути значення наданих повноважень та всіх наслідків такого правочину.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Визнано недійсною довіреність від 25.06.2010 року видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5, що посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Любомиром Романовичем та зареєстрована в реєстрі за № 1969.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладений 26.07.2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою (Карпа) Тетяною Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за № 783.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 житловий будинок № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі по 1213,05 гривень з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 в дохід держави судові витрати в розмірі по 45,56 гривень з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4, вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що дане рішення ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи з огляду на те, що висновком судово-психіатричної експертизи № 3081 від 22 січня 2016 року встановлено, що в період надання довіреності, здатність вільно усвідомлювати значення своїх дій та можливість керувати ними у позивачки було збережено, приватним нотаріусом було роз'яснено обсяг повноважень, який переходить до представника за довіреністю, а також правові наслідки можливі при їх реалізації. Крім того, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи Встановлено факт збереження волі на момент вчинення правочину, в матеріалах справи наявні копії нотаріальних справ, що свідчать про факт оплатності набуття ним права власності на житловий будинок, проте цьому оцінки не надано, а застосовано без жодного аналізу ст. 388 ЦК України. Зазначає, що до позовних вимог ОСОБА_2 слід було застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовної заяви. Суд проігнорував показання ОСОБА_5, котрий зазначав, що він особисто приводив покупців на оглядини будинку, і вчинялося це у присутності батьків, а також факт надання згоди чоловіком позивача на відчуження майна, що посвідчена нотаріально. У зв'язку з вищенаведеним, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також треті особи в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, хоча належним чином за вказаними ними адресами були повідомлені про дату і місце судового засідання (т. 2 а.с. 153, 155, 158, 159, 160, 166), проте поштові відправлення із повістками на адресу відповідача ОСОБА_4, третіх осіб Гусак Р.Т., ОСОБА_12 повернулися без вручення адресатам з незалежних від суду причин - за закінченням терміну зберігання (т. 2, а.с. 156-157, 164-165, 167-168), тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що такі повістки вручені належним чином. Крім того повідомлена належним ОСОБА_13 (т. 2, а.с. 154), яка представляє інтереси відповідача - апелянта ОСОБА_4 на підставі довіреності (т. 2, а.с. 39, 97), що у відповідності до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вважається врученням повістки і ОСОБА_4, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.06.2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 28 від 28.05.2010 року, позивачці ОСОБА_2 належав житловий будинок № НОМЕР_1 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, про що 24.06.2010 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 26520252 (т. 1 а.с. 12).

25.06.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_5 на управління та розпорядження всім її майном (т. 1 а.с. 132).

26.07.2010 року приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою Т.В. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку № НОМЕР_1 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, за яким ОСОБА_5 діючи від імені та в інтересах ОСОБА_2 відчужив вказаний житловий будинок відповідачу ОСОБА_14 Вказаний договір був зареєстрований в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 27.04.2011 року, про що видано витяг № 29803359 (т. 1 а.с. 75-76).

З Державного акту про право власності на земельну ділянку від 03.09.2010 року, виданого на підставі рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 584 від 27.08.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,1297, кадастровий № НОМЕР_2, призначена для обслуговування житлового будинку № НОМЕР_1 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області (т. 1 а.с. 11).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 06.09.2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою Т.В., зазначена земельна ділянка була відчужена ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_2, на користь ОСОБА_6 На підставі вказаного договору 23.06.2011 року Звенигородською сільською радою було видано Державний акт про право власності на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 79-80, 84).

В подальшому, 08.09.2011 року за договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т., ОСОБА_6 відчужила спірний будинок разом із земельною ділянкою на користь ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 74).

Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним ( ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). При цьому, правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені ст. ст. 229 -235 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, належить до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення

При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями цієї статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов'язки сторін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреність є письмовий документ, що видається особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає бо зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

З аналізу зазначених норм вбачається, що надання права на представництво інтересів власника майна на його продаж повинно відповідати його волевиявленню саме на продаж, а не вчинення іншої дії.

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсною довіреності від 25.06.2010 року та визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку позивачка ОСОБА_2 зазначила, що оскільки право власності на земельну ділянку, на якій розташоване будинковолодіння, не було оформлено у встановленому законом порядку, вона, як людина похилого віку яка не має необхідних знань, не могла самостійно зайнятися приватизацією земельної ділянки та доручила здійснити приватизацію сину - ОСОБА_5 Вказала, що довіреність видавалась нею виключно з метою надання ОСОБА_5 повноважень щодо приватизації земельної ділянки під житловим будинком № НОМЕР_1 у с. Шоломинь Путомитівського району Львівської області, а не для відчуження житлового будинку. Зазначила, що внаслідок особливостей свого психологічного стану, недостатньої освіти та обізнаності не могла осягнути значення наданих повноважень та всіх наслідків такого правочину.

Відсутність наміру позивачки щодо надання ОСОБА_5 довіреності на відчуження майна, а саме укладення договору купівлі-продажу будинку, підтверджується і матеріалами справи.

Зокрема суд першої інстанції в обгрунтування прийнятого рішення вірно послався на те, що:

11.02.2011 року позивачкою отримувався витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28975268, згідно якого саме вона являється власником спірного будинку (т. 1 а.с. 13), в той час, як оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений раніше - 26.07.2010 року, та в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» був зареєстрований лише 27.04.2011 року, про що видано витяг № 29803359 (т. 1 а.с. 75);

з копії матеріалів договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки, які надані Львівським державним нотаріальним архівом вбачається, що для посвідчення договору купівлі-продажу будинку і земельної ділянки 08.09.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 була надана довідка (т. 1 а.с. 83 зворот) про склад сім'ї та прописку, яка отримувалась відповідачем ОСОБА_5, згідно якої ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірному будинку, як племінники ОСОБА_6;

Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1297, кадастровий номер № НОМЕР_2, яка призначена для обслуговування житлового будинку № НОМЕР_1 в с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, виданий ОСОБА_2 03.09.2010 року на підставі рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 584 від 27.08.2010 року, тобто вже після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку 26.07.2010 року (т. 1 а.с. 11);

жодних доказів огляду спірного житлового будинку покупцями, існування домовленостей або ведення перемовин щодо ціни, часу виселення всіх членів сім'ї, передачі ключів від будинку сторонами, тощо суду не надано.

Оскільки обсяг прав та обов'язків за вчиненою довіреністю має істотне значення для встановлення наявності помилки, то суд першої інстанції вірно взяв до уваги твердження позивачки ОСОБА_2, що такий договір не був би вчинений нею особисто, а доручення б не видавалось.

Суд першої інстанції аналізуючи докази можливості помилкового сприйняття позивачкою ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, вірно взяв до уваги і показання свідків, які ствердили, що позивачка беззастережно довіряє синові, поїздка до нотаріуса носила раптовий, спонтанний характер, не була спланованою та виривалась з контексту її звичайного життєвого ритму, оскільки відповідач забрав її прямо з поля, терміново відвіз до нотаріуса, де вона навіть не змогла прочитати підписувані документи, оскільки була без окулярів та є необізнаною в юридичних питаннях.

Помилкове сприйняття позивачкою ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, а саме обсягу повноважень, які надані нею, підтверджено і висновком судової психологічної експертизи № 3081 від 22.01.2016 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, яким встановлено, що в період укладання довіреності від 25.05.2010 року здатність ОСОБА_2 вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями була збережена. ОСОБА_2 усвідомлювала фактичний зміст власних дій, однак прогноз наслідків вчиненої довіреності був обмежений наданою інформацією та стереотипністю сприйняття вчинюваною нею дії. Довіреність на ОСОБА_5 була укладена нею на фоні надцінної значимості належного їй майна та в ситуації залежних стосунків з сином ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 32-36).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції встановивши- відсутність у позивачки волі на відчуження житлового будинку № НОМЕР_1 у с. Шоломинь Путомитівського району Львівської області, оскільки бажаною метою була приватизація земельної ділянки і очікуваним результатом - отримання відповідних документів про право власності на таку, а способом реалізації цього бажання було уповноваження відповідача ОСОБА_5 на вчинення необхідних дій від її імені саме для отримання у власність земельної ділянки, - відсутність доказів реальності (настання реальних наслідків) вчиненого договору купівлі-продажу, відсутність іншого житла у позивачки та сукупність особливостей її психологічного стану під час укладення договору доручення та оформлення довіреності, прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, щодо визнання недійсними:

довіреності від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5, посвідченої 25.06.2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Р.Л., за реєстровим № 1969 та вірно застосував як підставу для задоволення позовної вимоги ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки);

та договору купівлі-продажу житлового будинку № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, укладеного 26.07.2010 року ОСОБА_5 від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Борисовою Т.В., за реєстровим № 783.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України підставами позову, які згідно ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому в разі посилання позивача не на ту норму закону суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Згідно пункту 9 постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року, уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог в частині визнання недійсними довіреності від 25.06.2010 року та договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.07.2010 року - є необґрунтованими.

Також слід зазначити, що суд першої інстанції у відповідності до ст. ст. 212-215 ЦПК України вірно визначив обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, і у зв'язку з її посиланням не на ту норму закону, уточнив підстави позову й застосовав норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивачки та вірно вказав, щопідстав для визнання правочинів недійсними в порядку ст. 225 ЦК України, внаслідок неусвідомлення позивачкою своїх дій та можливістю керувати ними, судом не знайдено.

Відповідно до п. 3. ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та позиції викладеної у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 існують речово-правові відносини щодо права на спірний будинок, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦК України), а тому житловий будинок № НОМЕР_1, що знаходиться у с. Шоломинь Пустомитівського району Львівської області підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебіг позовної давності в даному випадку починається не з моменту посвідчення доручення, а з моменту, коли позивачка ОСОБА_2 довідалась про договори купівлі-продажу, які порушують її права та охоронювані законом інтереси. Як зазначає позивачка, про існування таких їй стало відомо після звернення до суду ОСОБА_4 з позовом про виселення, доказів, які б це спростовували сторонами суду не надано, відтак правові підстави для застосування строків позовної давності відсутні.

Отже районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк позовної давності відносно вимог про визнання недійсною довіреності від 25.06.2010 року позивачкою не пропущено, а отже підстав для застосування строків позовної давності немає

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно поданих квитанцій, позивачкою сплачено 3 517,22 гривень судового збору при зверненні до суду (т. 1 а.с. 22, 29) та забезпеченні позову (т. 1 а.с. 28), при цьому загальний розмір судового збору, який повинен бути сплачений, становить 3654,00 грн. Відтак з відповідачів судом вірно стягнуто на користь позивачки по 1213,05 грн. з кожного, а на користь держави по 45,56 грн., тому рішення суду в частині стягнення судового збору відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.