Справа № 236/1542/16-ц
21 липня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Бікезіної О.В.,
за участю: секретаря Плаксіної Є.В.,
позивача ОСОБА_1,
свідка ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
24.06.2016 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька від 19.10.2009 року належить житловий будинок №11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку Донецької області. У вказаному будинку вона 07.12.2010 року зареєструвала свого колишнього чоловіка ОСОБА_3, з яким перебувала у шлюбі до 2006 року. ОСОБА_3 був прописаний за його проханням для того, щоб він мав змогу оформити пенсію. Фактично він в будинку не проживав ні дня, його речі в будинку відсутні, участі у сплаті комунальних послуг він не приймав та не приймає. Відповідач не є членом її родини, добровільно припинити реєстрацію не бажає, що обмежує права позивача в користуванні та розпорядженні будинком. В звязку з даними обставинами позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їй необхідне для зняття відповідача з реєстрації. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 11 по вул. Чорногірській в м. Донецьку Донецької області.
Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Останнім відомим позивачеві місцем реєстрації проживання ОСОБА_3 є м. Донецьк Донецької області, вул. Чорногірська, б.11 в м. Донецьку Донецької області (Петровський район м. Донецька).
Згідно із ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» розпорядженням голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року була визначена зміна територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним судам, зокрема, для справ, підсудних Петровському районному суду м. Донецька, визначена підсудність Краснолиманському міському суду Донецької області.
За таких обставин дана цивільна справа підлягає розгляду Краснолиманським міським судом Донецької області.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, навела доводи аналогічні викладеним в позовній заяві й просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком № 11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку Донецької області.
Свідок ОСОБА_2 суду показала, що позивач по справі є її матірю, відповідач батьком. Батьки розлучилися в 2006 році. В 2010 році мати зареєструвала батька в будинку № 11 по вул. Чорногірській в м. Донецьку Донецької області, оскільки він обіцяв допомагати матеріально дочці у звязку з навчанням. Фактично в будинку батько не проживав ні дня, його речі в будинку відсутні, де він зараз перебуває вона не знає.
Відповідача ОСОБА_3 відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду цивільної справи (а.с.27-28), через оголошення в пресі. Оголошення про виклик відповідача опубліковано в газеті «Урядовий Кур'єр» від 13.07.2016 року №129. Однак відповідач в судове засідання не прибув, про наявність поважних для цього причин суд не повідомив, заперечень проти вимог позивача не висунув.
Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в заочному порядку. Проти заочного розгляду справи позивач не заперечувала.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши позивача ОСОБА_1, свідка ОСОБА_2, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини.
В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі рішення Петровського районного суду м. Донецька на праві власності належить будинок №11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку Донецької області (а.с.10).
Відповідно до ОСОБА_4 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності ОСОБА_1 на будинок №11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку Донецької області зареєстровано 31.12.2009 року КП БТІ м. Донецька (а.с.11).
Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 29.0.2006 року, яке набуло законної сили 10.07.2006 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірваний (а.с.15,16).

Згідно відомостей, що містяться в Домовій книзі для прописки громадян, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 зареєстрований в указаному будинку 07.12.2010 року (а.с.13-14).

Судом встановлено і це підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_2, актом обстеження житлового приміщення від 23.05.2016 року, відповідач ОСОБА_3 з 07.12.2010 року в будинку №11 по вул. Черногірській в м. Донецьку Донецької області не проживає (а.с.9).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності громадян є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченим законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 71, 72 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців і визнання особи такою, що втратила право користування вказаним приміщенням внаслідок її відсутності в ньому понад вказані строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Позивач ОСОБА_1, як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена. Наявність реєстрації ОСОБА_4 в будинку, обмежує права позивача як власника, і вона на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки».

Надані позивачем докази свідчать про те, що відповідач без будь-яких правових підстав чинить перешкоди у здійсненні позивачем свого права власності на будинок №11 по вул. Черногірська в м. Донецьку, і усунути їх в добровільному порядку не бажає, до теперішнього часу відповідач не припинив реєстрацію у вказаному будинку, будинком не цікавиться, не є членом сім'ї позивача, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним будинком.

Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення її порушеного права, оскільки є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Аналізуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що в суді знайшло підтвердження того факту, що позивач і відповідач не є сім"єю в розумінні положень ст. 3 СК України, угоди між відповідачем та позивачем щодо порядку користування вказаним будинком не було, право власності на будинок позивач набула не перебуваючи з відповідачем у шлюбі, відповідач відсутній за місцем реєстрації понад 5 років і не надав суду жодних заперечень щодо пред"явленого до нього позову.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності житловим будинком №11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не заявляла вимогу про компенсацію за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391, ЦК України, ст. 71,72,150,155 ЖК України, ст. ст. 3,8, 10, 60, 88, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком №11 по вул. Чорногірська в м. Донецьку Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 22.07.2016 року.

Суддя