У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Максимчук З.М

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: ОСОБА_1 і його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "Редакція газети "Володимирецький вісник", Політичної партії "Радикальна партія ОСОБА_2" про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірними і спростування відомостей,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кузнецовського міського суду від 10 березня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Комунального підприємства "Редакція газети "Володимирецький вісник" і Політичної партії "Радикальна партія ОСОБА_2" про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірними і спростування відомостей.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На її обґрунтування зазначав неврахування судом тих обставин, що тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника лише в тому випадку, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України, постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Натомість суд фактично переклав на позивача обовязок доказування, чим не додержав основоположних принципів цивільного судочинства, а також навіть не намагався з'ясувати у відповідачів правдивість поширеної інформації та перевірити щодо цього наявні у них докази.

Вважає, що національне законодавство не дає визначення поняття "публічна особа", однак ч. 2 ст. 32 Конституції України, ч. 1 ст. 302 ЦК України забороняє збирання відомостей про будь-яку особу без її попередньої згоди за винятком випадків, передбачених законом. Право на відповідь у разі поширення про особу недостовірної інформації забезпечується положеннями ст.ст. 94, 277 ЦК України. Тобто особисті немайнові права у разі їх порушення потребують захисту і повинні бути захищені всіма визначеними законом способами, в т.ч. і судом.

Ці обставини залишені без уваги, а тому розмежування публічного та приватного інтересу у спорі судом не здійснювалося.

Прийшовши до висновку про оціночність оспорюваних тверджень, суд не перевірив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тому вважає, що оскаржуване рішення не відображає дослідження інформації на предмет оціночних суджень чи фактичних тверджень.

Судом знехтувано ст.ст. 37, 41, 42 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", ст. 277 ЦК України і розясненнями Пленуму Верховного Суду України, що дані у п.п. 9, 25 постанови від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", щодо належності відповідачів у справі.

Не оцінено в судовому засіданні надані докази у справі, зокрема, копії свідоцтва про державну реєстрацію Володимирецької РО УНП, копію посвідчення депутата Володимирецької районної ради, копію посвідчення кандидата в депутати з проведення виборів депутатів Володимирецької районної ради 25 жовтня 2015 року, копію посвідчення кандидата на посаду Володимирецького селищного голови з виборів Володимирецького селищного голови 25 жовтня 2015 року, листа Володимирецької районної ради від 04.11.2015 року №12-440/01 про кількісний склад районної ради та фракцій.

На думку позивача, його позбавлено права на справедливий судовий розгляд, що свідчить про однобічність вирішення справи, формалізований підхід і тенденційну заінтересованість у позитивному результаті справи на користь відповідачів.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позову.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу відповідач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Залишаючи вимоги позивача без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив з безпідставності позову, оскільки позивач є публічною особою, тобто рівень критики його дій (бездіяльності) є значно вищим порівняно з непублічними особами, а також з того, що поширена відповідачем інформація носить оціночний характер, тобто не містить конкретних юридичних фактів.

Матеріалами справи встановлено, що 22 жовтня 2015 року на сторінці 6 газети "Володимирецький вісник" №42 (7733) опубліковано статтю "Критиканство: не словом, а ділом", яка підписана Аналітичною групою РО Радикальної партії ОСОБА_2 (а.с. 64, зв.).

Зміст статті побудований у формі адресованих до позивача запитань, відповіді на які дає сам автор.

Оспорювана інформація виглядає таким чином.

"Чим ви запамяталися у свою каденцію головою Володимирецької РДА?";

"Але ж ви встигли привести до влади своїх людей, замінивши тодішніх досвідчених керівників на своїх друзів, кумів і родичів. А в цей час в Антонівці на неіснуючих торгах продали льонозавод за 33 тис. грн. (це 1760 плит перекриття, 700 бетонних балок, 100 тис. штук білої цегли та інше майно вартістю більше мільйона грн.). Про це вам доповідали відповідні органи, але чомусь вирішили не втручатися…";

"Чому ви з однією із найбільших фракцій депутатів райради допустили ліквідацію підприємства "Володимирецьторф", яке за сезон виготовляло 2 тис. тонн торфобрикету за ціною у 2-3 рази меншою від вартості продукції Маневицького торфобрикетного заводу?";

"Скажіть нам, скільки було забезпечено місцевим паливом установ соціальної сфери та населення району, коли після другого приходу ОСОБА_3 перше рішення сесії, яке депутати районної ради одноголосно породили, було "забезпечити потреби району паливом, за рахунок торфу Луківського родовища"? І це після ліквідації торфобрикетного заводу!";

"Як керівник і член президії в райраді, що ви зробили для того, щоб ПАТ "Рівнеобленерго" викупило у громади лінії електропередач вартістю 10 млн. грн., побудованих за рахунок спільних коштів громадян і селища?";

"Лінії електропередач "Рівнеобленерго" досі не хоче обслуговувати, однак безоплатно користується ними для передачі електроенергії споживачам. Своєю бездіяльністю ви, депутати райради і члени найбільшої фракції, залишили наодинці з цією проблемою селищного голову ОСОБА_3, якого колишнє керівництво РДА змушувало безкоштовно передати електролінії ПАТ "Рівнеобленерго";

"Чому ви не втрутилися в процес передачі будівель комунальної власності Володимирецької райради у центрі селища комерційним структурам без прозорого аукціону, вигнавши районний архів за межі селища?". "Тепер до нього люди з усього району добираються з автостанції пішки 3 км, "незлим тихим словом" згадуючи районне начальство";

"А чи не ви на виборах до Верховної Ради України у 2015 році у штабі одного з кандидатів особисто працювали з людьми, які за півроку до цього організовували поїздки на Антимайдан?";

"У своїй статті ви згадали, що всі, крім вас, працювали "на Януковича". У той же час при всіх владах ви чомусь утримувалися у "теплому" кріслі держслужбовця, вдаючи із себе опозиціонера";

"То який же економічний ефект для району має багаторічна діяльність вашої політичної організації?";

"А де ви були, пане О.О., зі своєю командою, коли українські патріоти зупинили війну на підступах до Харкова та Дніпропетровська? Чи саме тоді ви боролися за крісла голови РДА та його заступників з іншими політичними опонентами? А в цей час гинули кращі сини нашої країни".

На момент оприлюднення статті позивач був (і є зараз) керівником районного осередку Української народної партії, діючим депутатом Володимирецької районної ради, а також зареєстрований кандидатом на посаду Володимирецького селищного голови і кандидатом у депутати до Володимирецької районної ради з виборів Верховної Ради України, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, які призначені на 25 жовтня 2015 року.

Вважав, що опублікована стаття містить неправдиві відомості, а зазначена у ній інформація є негативною, образливою, принизливою та порушує його гідність, честь і ділову репутацію як політика та державного діяча, оскільки стосується його попередньої роботи на посаді голови Володимирецької районної державної адміністрації та діяльності керівника районного осередку Української народної партії. Крім того, ця інформація впливає на вибори як кандидата на посаду селищного голови та депутата районної ради.

В звязку з цим у листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом до Комунального підприємства "Редакція газети "Володимирецький вісник" та Політичної партії "Радикальна партія ОСОБА_2" про захист особистих немайнових прав, де вимагав визнати недостовірними та такими, що порочать його честь, гідність і ділову репутацію наведені оспорювані відомості у статті "Критиканство: не ділом, а словом". Також просив зобовязати відповідачів спростувати не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням законної сили шляхом опублікування спростування у такий самий спосіб та в такому самому розмірі, яким неправдиві відомості було поширено, а саме у спосіб розміщення спростування на шпальтах газети "Володимирецький вісник", за кожним із підпунктів. Спростування інформації повинно відбуватися у такий спосіб: Політична партія "Радикальна партія ОСОБА_2" мусить надати текст для спростування недостовірних відомостей, а Комунальне підприємство "Редакція газети "Володимирецький вісник" зобовязане забезпечити публікацію цього тексту.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, застосуванню не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав.

Згідно із ч.ч. 1, 6 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.

Конституційний Суд України в п. 3.3. свого Рішення №2рп/2012 у справі №1-9/2012 зазначив, що перебування особи на посаді, повязаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів субєктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. четвертому п. 21 своєї постанови від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вбачається, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої політичної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Тобто судом зроблено правильний висновок, що позивач як публічна особа, керівник районного осередку Української народної партії, діючий депутат Володимирецької районної ради, колишній голова Володимирецької районної державної адміністрації та кандидат на посади селищного голови і депутата районної ради повинен був бути готовий до певної критики його публічної діяльності. Більше того, оспорювана інформація була опублікована за кілька днів до дня проведення виборів депутатів Верховної Ради України, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, що вказує на її політичну умотивованість.

Норми ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) забороняють притягнення особи до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (абз. третій п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Оскільки розміщені в статті оспорювані відомості не вказують про конкретні факти, якими могли бути порушені особисті немайнові права ОСОБА_1, тому позов про їх судовий захист не ґрунтується на обставинах справи і вимогах закону.

Приходячи до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів ураховує положення Закону України "Про інформацію" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин).

Так, абз другий ч. 2 ст. 30 цього Закону передбачає, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Абзац четвертий п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" розяснює, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Тобто в даному випадку позивач вправі захистити свої субєктивні цивільні права в позасудовому порядку шляхом їх самозахисту (ст. 19 ЦК України).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Тому доводи ОСОБА_1 на необхідність та вимушеність захисту його особистих немайнових прав, порушуючи тим самим права відповідача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Посилання апеляційної скарги про недодержання норм процесуального права спростовуються положеннями ч. 3 ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до цього положення закону порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки про існування таких процесуально-правових порушень позивач не вказав, а апеляційним судом їх здобуто не було, тому з цими доводами погодитися не можна.

Не заслуговують на увагу і твердження позивача про хибність застосування норм матеріального права, адже спростовуються правильністю висновків суду.

Щодо доводів про неправильну оцінку доказів у справі, то колегія суддів ураховує, що при вирішенні спірних правовідносин міський суд діяв відповідно до положень процесуального закону.

Так, згідно із ч.ч. 1, 3-4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в прийнятті.

Решта доводів автора скарги є необґрунтованими і на увагу апеляційного суду не заслуговують.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Кузнецовського міського суду від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: