У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Міністерство оборони України, про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Київський національний університет імені Тараса Шевченка (далі - КНУ ім. Т. Шевченка) звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив виселити відповідачів із займаних ними кімнат у гуртожитку АДРЕСА_1, та стягнути з них заборгованість з оплати за проживання у ньому та за надані послуги у розмірі 30 770 грн 82 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору про підготовку спеціалістів від 11 вересня 1995 року та додаткової угоди від 28 жовтня 1998 року за № 07-94-1, укладених між КНУ ім. Т. Шевченка та Міністерством оборони України, відповідачів було заселено до вказаного гуртожитку.

За час проживання у гуртожитку за період із 01 січня 2002 року по 29 травня 2015 року у відповідачів виникла заборгованість з оплати за проживання у гуртожитку та за надані їм послуги у розмірі 30 770 грн 82 коп.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року позовну заяву в частині вимог про виселення залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 солідарно на користь КНУ ім. Т. Шевченка 27 694 грн 62 коп. заборгованість за проживання в гуртожитку. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 901 ЦК Українипередбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачів було належним чином повідомлено про наступне підвищення оплати за проживання в гуртожитку. Крім того, позивачем не наведено настання обставин, які стали підставою для підвищення цін і тарифів на житлово-комунальні послуги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що вартість плати за проживання в гуртожитку встановлювалась на підставі відповідних наказів ректора університету та розраховувалась на підставі калькуляцій, які у встановленому порядку оскаржено не було. Крім того, вказані накази ректора університету про вартість плати за проживання в гуртожитку ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а також доказах динаміки цін на енергоносії, комунальні послуги, послуги з утримання гуртожитку, вартості матеріальних цінностей та підвищення оплати праці обслуговуючого персоналу гуртожитку. Апеляційний суд також виходив із того, що акти про відмову ОСОБА_3 від ознайомлення з наказами ректора КНУ ім. Т.Шевченка про підвищення плати за проживання є належним доказом про ознайомлення його та членів його сім'ї з такими наказами. Встановивши зазначені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за надані послуги, за виключенням надмірно нарахованих позивачем за період із 01 січня 2010 року по 05 лютого 2010 року у розмірі 1 387 грн 80 коп., а також за період із 01 червня 2011 року по 18 червня 2011 року - 1 688 грн 40 коп.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку апеляційним судом актів про відмову ОСОБА_3 від ознайомлення з наказами ректора університету про підвищення плати за проживання в гуртожитку, не є підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки переоцінка досліджених судами доказів у справі не входить до компетенції суду касаційної інстанції відповідно до ст.335 ЦПК України.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що він вносив платежі як передплату за проживання за наступні періоди, оскільки такі доводи не підтверджено належними і допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова