АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4114/16 Головуючий 1 ін. - Єрмоленко В.Б.
Справа № 639/4169/14-ц
Категорія: поділ майна подружжя Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування позивач вказала, що з 04 серпня 1978 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року. За час спільного проживання вони придбали наступне майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1; автомобілі марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, Камаз 53212, державний номерний знак НОМЕР_2; ЗИЛ 431410, державний номерний знак НОМЕР_3.

Крім того придбано меблевий гарнітур (сервант, дві шафи) вартістю 2 500 грн. 00 коп., диван вартість 2 000 грн. 00 коп., шафа-купе з антресолями вартістю 2 500 грн. 00 коп., комп'ютерний стіл з напільною та навісною шафами вартістю 1500 грн. 00 коп., офісна техніка (комп'ютер, факс, принтер, ксерокс) вартістю 6 000 грн. 0 0коп., телевізор Panasonic ТХ-РR 42 U30 вартістю 5 300 грн. 00 коп., кухонний меблевий гарнітур вартістю 1000 грн. 00 коп., холодильник вартістю 4 000 грн. 00 коп., хлібопіч вартістю 800 грн. 00 коп., електром'ясорубку вартістю 1 000 грн. 00 коп., кондиціонер Chiggo вартістю 5 300 грн. 00 коп., біоелектричний масажний прилад вартістю 10 000 грн. 00 коп., пральну машину Elektrolux вартістю 1 900 грн. 00 коп. Всього - на суму 36 350 грн. 00 коп.

Посилаючись на те, що вказане майно є спільною сумісною власністю, ОСОБА_2 просила у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості ? частини рухомого майна в розмірі 18 175 грн. 00 коп.; за ОСОБА_3 визнати право власності на автомобіль марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, та на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2, вказане рухоме майно виділити в натурі відповідачу.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що шлюбні відносини з позивачем припинені з грудня 1995 року, квартира придбана за особисті кошти його та його батьків, автомобіль марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, придбано ним за кредитні кошти, рухоме майно не є їх спільною сумісною власністю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1

Визначено ідеальні частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на автомобілі марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, Камаз 53212, державний реєстраційний знак НОМЕР_2, ЗИЛ431410, державний реєстраційний знак НОМЕР_3, по ? частині за кожним без реального розподілу транспортних засобів.

В користуванні ОСОБА_3 залишено меблевий гарнітур (сервант, дві шафи), диван, шафа-купе, комп'ютерний стіл, офісна техніка (комп'ютер, факс, принтер, ксерокс), телевізор Panasonic ТХ-РR 42 U30, холодильник, хлібопіч, електром'ясорубка, кондиціонер пральна машина Elektrolux на загальну суму 22 621 грн. 00 коп.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто грошову компенсацію вартості ? частини рухомого майна в розмірі 11 310 грн. 00 коп.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

]В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального, процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову. Зокрема зазначає, що позов задоволено за відсутності доказів джерел набуття майна за власні кошти подружжя.

Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржила, своїх з заперечень на апеляційну скаргу не надала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1, а також визначаючи ідеальні частки на автомобілі марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, Камаз 53212, державний реєстраційний знак НОМЕР_2, без реального розподілу цих транспортних засобів, суд першої інстанції вважав, що дане неподільне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості ? частини рухомого майна в розмірі 11 310 грн. 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що доказів на підтвердження купівлі та наявності масажного приладу позивачем не надано, а кухонний гарнітур у зв'язку з непридатністю знищено, тому це майно підлягає виключенню зі складу спільного майна подружжя.

Розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначено з урахуванням того, що ОСОБА_2 погодилась з визначеною ОСОБА_4 вартістю майна.

Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального, процесуального права.

За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що з 04 серпня 1978 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року.

За час спільного проживання було придбано наступне майно:

1. Однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Із договору купівлі-продажу нерухомості № Н4-30 вбачається, що 19 січня 1996 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_3 купив однокімнатну квартиру за даною адресою житловою площею 22,8 кв. м., загальною площею 43,8 кв. м. Договір посвідчено Харківською Товарною Біржею.

2. Автомобіль марки Камаз 53212, державний реєстраційний знак НОМЕР_2. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видано 28 серпня 2008 року.

3. Автомобіль марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1. 28 серпня 2008 року укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Автоарт» передало у власність ОСОБА_3 транспортний засіб марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1. В цей же день укладено договір застави № 0362/08/12-Anewv (Z), предметом якого був даний транспортний засіб. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видано 03 вересня 2008 року (а. с. 43, 55-56, 69-76, 79-80, 84-85).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила визнати це майно спільним майном подружжя, визнати за нею право власності на ? об'єкта нерухомого майна та даних транспортних засобів.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є в спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Згідно частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містяться в частині 3 статті 368, частині 2 статті 372 ЦК України. Оскільки вказане майно придбано сторонами в період шлюбу, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та визначив ідеальні частки на автомобілі марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, Камаз 53212, державний номерний знак НОМЕР_2, без реального розподілу цих транспортних засобів.

Доводи апеляційної скарги про те, що це майно не є спільним майном подружжя ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. Так, згідно частини 1 цієї норми права особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилався на те, що вони не проживають однією сім'єю більше 20 років, він є фізичною особою - підприємцем і використовує спірну квартиру для зайняття підприємницькою діяльністю. При цьому спірні автомобілі використовуються ним для перевезення запчастин та устаткування для ремонту.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; також законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Відносини стосовно майна фізичної особи - підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України та Закону України «Про підприємництво».

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1752цс15, які відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Крім того, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (правова позиція Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, яка відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів).

Між сторонами не було встановлено режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.

Доказів того, що вказане майно придбано за особисті кошти відповідача, матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Факт здійснення відповідачем підприємницької діяльності не свідчить про те, що однокімнатна квартиру АДРЕСА_1 та автомобілі марки Камаз 53212, державний реєстраційний знак НОМЕР_2, марки «Toyota corola», державний номерний знак НОМЕР_1, є особистою власністю ОСОБА_3

Відповідно до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його часток у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишає майно в їх спільній частковій власності.

Вимоги позову стосувалися виділення в натурі відповідачу меблевого гарнітуру (серванту, двох шафів), вартістю 2 500 грн. 00 коп., дивану вартість 2 000 грн. 00 коп., шафи-купе вартістю 2 500 грн. 00 коп., комп'ютерного столу вартістю 1500 грн. 00 коп., офісної техніки (комп'ютера, факсу, принтера, ксерокса) вартістю 6 000 грн. 00 коп., телевізора Panasonic ТХ-РR 42 U30 вартістю 5 300 грн. 00 коп., кухонного меблевого гарнітуру вартістю 1000 грн. 00 коп., холодильника вартістю 4 000 грн. 00 коп., хлібопічі вартістю 800 грн. 00 коп., електром'ясорубки вартістю 1 000 грн. 00 коп., кондиціонера Chiggo вартістю 5 300 грн. 00 коп., біоелектричного масажного приладу вартістю 10 000 грн. 00 коп., пральної машини Elektrolux вартістю 1 900 грн. 00 коп. Всього - на суму 36 350 грн. 00 коп.

Оскільки доказів на підтвердження купівлі та наявності масажного приладу позивачем не надано, а кухонний гарнітур у зв'язку з непридатністю знищено, суд першої інстанції виключив це майно зі складу спільного майна подружжя.

Вартість компенсації визначена з урахуванням того, що ОСОБА_2 погодилась з визначеною відповідачем вартістю майна.

Однак в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що вимог про стягнення грошової компенсації вартості ? частини рухомого майна в розмірі 11 310 грн. 00 коп. вона не заявляла.

При цьому ОСОБА_3 не був згоден на сплату відповідної компенсації за його частку в спільному майні.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про залишення в користуванні ОСОБА_3 меблевого гарнітуру (серванту, двох шафів), дивану, шафи-купе, комп'ютерного столу, офісної техніки (комп'ютеру, факсу, принтера, ксерокса), телевізора Panasonic ТХ-РR 42 U30, холодильника, хлібопічі, електром'ясорубки, кондиціонеру, пральної машини Elektrolux на загальну суму 22 621 грн. 00 коп., а також стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частини рухомого майна в розмірі 11 310 грн. 00 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, у зв'язку з чим в апеляційному порядку не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 313, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 травня 2016 року змінити, скасувавши його в частині вирішення позовних вимог про залишення в користуванні ОСОБА_3 меблевого гарнітуру (серванту, двох шафів), дивану, шафи-купе, комп'ютерного столу, офісної техніки (комп'ютеру, факсу, принтера, ксерокса), телевізора Panasonic ТХ-РR 42 U30, холодильника, хлібопічі, електром'ясорубки, кондиціонеру, пральної машини Elektrolux та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості ? частини рухомого майна, в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.Ю.Трішкова

Р.М.Піддубний