АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/212/16 Головуючий 1 інст. - Бондаренко В.В.
Справа № 642/7643/15-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» січня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл сумісно нажитого майна та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1. В обґрунтування свого позову посилалася на те, що 26 лютого 2005 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на теперішній час зареєстрована та проживає разом з нею.

Зазначила, що починаючи з січня 2014 року стосунки між сторонами погіршилися та з березня 2014 року вони не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім'єю, у зв'язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу вони придбали трикімнатну квартиру за 384000,00 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована на ім'я відповідача.

Частина з цих коштів - 245590,00 грн. - їх спільні гроші, а інша частина - 105000,00 грн. - це кредитні кошти, які вони погашали спільно.

Сума в розмірі 33410,00 грн. - її особисті кошти, оскільки 10 жовтня 2011 року вона продала свою квартиру АДРЕСА_2, яка належала їй на праві власності за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2004 року.

У зв'язку з чим вважала, що її особиста частка в праві власності на спірну квартиру склала 2/24 частки і по 11/24 частки як подружжя, тобто її загальна частка склала 13/24.

Оскільки подальше сумісне користування спільною квартирою на праві спільної сумісної власності є неможливим, просила визнати 22/24 частини квартири АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1, припинити право власності ОСОБА_1 на 13/24 частини квартири АДРЕСА_3, визнати за нею право власності на 13/24 частин квартири АДРЕСА_3 у порядку поділу спільного майна подружжя та в порядку придбання частини майна за кошти, що належали їй на праві особистої приватної власності, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3654,00 грн.

ОСОБА_1 позов не визнав та подав зустрічний позов до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 26 лютого 2005 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. В період шлюбу за спільні кошти придбано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Зазначив, що кошти на квартиру в розмірі 279000,00 грн. взяті з їхніх особистих заощаджень, а суму 105000,00 грн. взято кредит в банку.

Вказав, що заборгованість за користування кредитними коштами погашалась за його рахунок, оскільки він є єдиний годувальник родини.

Просив розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме квартиру, що була придбана за час шлюбу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, визнати за ним право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, судові витрати стягнути з ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21.09.2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволено частково; визнано 22/24 частки квартири АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визнано за ОСОБА_2 право власності на 13/24 частини квартири АДРЕСА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя та в порядку придбання частини майна, що належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено, визнано за ОСОБА_1 право власності 11/24 частини квартири АДРЕСА_7 в порядку поділу спільного майна подружжя, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, відмовити в задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов, стягнути судові витрати. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам, не звернув увагу на те, що доказів вкладення ОСОБА_2 в купівлю спірної квартири її особистих грошових коштів вона не надала; що частки майна подружжя є рівними.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи частково позови, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки крім спільних коштів у придбання спірної квартири вкладено і кошти, що належали особисто ОСОБА_2, то частка ОСОБА_2 є більшою.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 26 лютого 2005 року по грудень 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на теперішній час зареєстрована та проживає разом з батьками за адресою: АДРЕСА_8, яку сторонами придбано під час шлюбу.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із роз'яснень, наданих в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки частки є рівними, кожна з сторін має право на ? частку спірної квартири.

Посилання ОСОБА_2 на те, що за 10 днів до купівлі спірної квартири вона продала квартиру, яка належала їй на праві власності і кошти, виручені від продажу квартири вклала в купівлю спірної квартири, тому її частка повинна бути збільшена, судовою колегією не приймаються.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2011 року ОСОБА_2 продала квартиру АДРЕСА_2 за 33410,00 грн.

28 жовтня 2011 року придбано спірну квартиру за 384000,00 грн.

Із договору купівлі-продажу вбачається, що 279000,00 грн. отримано продавцями від ОСОБА_1 до підписання договору, а іншу частину - 105000,00 грн. ОСОБА_1 зобов'язався виплатити після підписання цього договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 28 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 805МІ1 на суму 105000,00 грн., який 05 листопада 2013 року погашено.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 підтвердила, що кредит ОСОБА_1 оформлено у жовтні 2011 року для придбання спірної квартири. Сторони працювали та мали можливість погасити кредит.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Проте, доказів того, що грошові кошти в сумі 33410,00 грн., які є особистими грошовими коштами ОСОБА_2 витрачено на придбання саме спірної квартири, ОСОБА_2 не надала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково збільшив частку ОСОБА_2 при розподілі сумісно нажитого майна.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строк позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскільки в порушення вимог ст. 212 - 214 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив фактично обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю та з задоволенням зустрічного позову ОСОБА_1

Питання щодо сплати судового збору вирішено відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2. ч. 1. ст. 307, п.1 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч.2.ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2015 року - скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 за кожним в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя.

В задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3840,00 грн. судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії