АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/132/16 Головуючий 1-інстанції - Матвієвська Г.В.
Категорія - стягнення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

суддів - КРУГОВОЇ С.С.,

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.,

секретаря - Пруднікової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА», ОСОБА_6, про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила стягнути на її користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 56001,30 грн., зі ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 10000 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 100 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто на її користь солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої ДТП- 56001,30 коп., а зі ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої ДТП 6000,00 грн. і 100,00 грн. судового збору.

У дохід держави з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стягнуто судовий збір у розмірі 560,01 грн.( в рівних частинах з кожного)

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з них матеріальної шкоди і відмовити позивачу у задоволенні цих вимог.

Вказують, що у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_5, який самовільно сів за кермо авто, у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7було відмовлено з тих підстав, що він не є власником транспортного засобу. Довіреність ОСОБА_4 видана на ім'я ОСОБА_8 не була прийнята до уваги як правовстановлюючий документ.

Зазначають, що вони, як і ОСОБА_7, не є власниками автомобілю, що потрапив у ДТП, крім того, відповідачами і за цивільним позовом у кримінальній справі, який визнав ОСОБА_5, вони не були, а тому їх не може бути визнано належними відповідачами у даній цивільній справі.

ОСОБА_2 вказує також, що судом встановлено, що 14.09.2013 року його було відсторонено від керування транспортним засобом, автомобіль був переданий ОСОБА_9. який погодився доставити його в с.Протопопівка Дергачівського району.

Вважає, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені вироком суду, який набрав законної сили, в частині того хто є відповідачем за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, не підлягають доказуванню.

У запереченнях на апеляційні скарги позивач просить про їх відхилення і залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарг та невідповідність їх фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи скарг і матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі встановлено, що нотаріально посвідченою довіреністю від 19.06.2011 року ОСОБА_10, який діяв від імені ОСОБА_6, уповноважив ОСОБА_2 і ОСОБА_3, які діють незалежно один від одного, до 16.04.2018 року експлуатувати, ремонтувати, слідкувати за техничним станом, користуватися та розпоряджатися ( продати, обміняти, здати в оренду) належним ОСОБА_6 автомобілем ВАЗ -2109, 1991 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.12).

14 вересня 2013 року сталася ДТП з вини ОСОБА_5, який всупереч вимогам п.п.2.1 «а», «б» у стані алкогольного сп»яніння , не маючи реєстраційного документу і посвідчення на право управління транспортним засобом, керував технічно справним автомобілем ВАЗ-2109, д/н НОМЕР_1, порушив вимоги п.п.10,1,12.1, 13.1 Правил дорожнього руху і допустив зіткнення з належним ОСОБА_11 автомобілем Hyundi Avanti р.н НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_8

Вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 04.06.2014 року ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і засуджений до 2-х років обмеження волі На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбуття покарання з випробувальним терміном на 1 рік.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з приписів ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» і ст. ст.1187, 1194 ЦК України, та дійшов висновку, що різниця між фактичним розміром завданої шкоди і страховою виплатою, яка дорівнює 56001,30 грн., повинна бути стягнута солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є володільцями автомобілю ВАЗ-2109 на підставі довіреності.

Крім того, послався в рішенні на підтвердження показаннями свідка ОСОБА_8 факту передачі ОСОБА_2 ОСОБА_5 ключів від автомобіля того дня, коли відбулася ДТП.

Колегія суддів не може погодитись з вказаними висновками, оскільки вони не грунтуються на законі і не відповідають обставинам справи, які судом встановлені неповно.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_11 в позові зазначала, що внаслідок ДТП, яка сталася 14.09.2013 року з вини ОСОБА_5 їй заподіяні збитки які полягають у спричиненні матеріальної і моральної шкоди. При цьому вважала, що різниця між фактичним розміром матеріальної шкоди і виплаченим страховим відшкодуванням має бути на підставі ч.2 ст.1187 і ст.1194 ЦК України стягнута у солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_12 як володільців транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП, а ОСОБА_5 має нести відповідальність тільки за спричинення моральної шкоди, з чим погодився і суд першої інстанції.

При цьому у запереченнях на апеляційні скарги позивач та її представник у поясненнях в суді апеляційної інстанції вказують також на те, що ОСОБА_2 має нести відповідальність за спричинену позивачу матеріальну шкоду як особа, яка незаконно передала керування транспортним засобом ОСОБА_5, який перебував у стані алкогольного сп»яніння і не мав посвідчення на право управління транспортним засобом. Вважають, що вказані обставини встановлені вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 04.06.2014 року та підтверджені свідком ОСОБА_8

Проте, за загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 1187 ЦК України).

Вирок Богодухівського районного суду відносно ОСОБА_5 не містить як таких, що встановлені, обставин його допуску до керування транспортним засобом саме ОСОБА_2

До адміністративної відповідальності ОСОБА_2 притягнуто тільки за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП: керування транспортним засобом у стані алкогольного сп»яніння. (а.с. 101,102)

Якщо ж суд вважав встановленим, що саме ОСОБА_2 допустив 14.09.2013 року до керування транспортним засобом ОСОБА_5, який не мав посвідчення на право управління транспортним засобом , перебував у стані алкогольного сп»яніння та скоів ДТП, то мав виходити з того, що відповідно до ч.4 ст.1187 ЦК України вказані особи мають нести спільну відповідальність за спричинену матеріальну шкоду залежно від ступеню вини кожного з них у настанні наслідків ДТП.

Проте, вимог про відшкодування матеріальної шкоди до ОСОБА_5 позивач не заявляла.

Пред»явлення вимог про відшкодування матеріальної шкоди до ОСОБА_3 позивач обґрунтовує тільки тим, що згідно вищевказаної довіреності він також як і ОСОБА_2 є володільцем транспортного засобу.

Між тим, згідно довіреності у реалізації повноважень щодо автомобілю ВАЗ-2109, д/н НОМЕР_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не залежать один від одного. Будь-якої причетності ОСОБА_3 до обставин, за яких 14.09.2013 року за участю вказаного автомобілю сталася ДТП, ані позовна заява ОСОБА_11, ані рішення суду не містять.

Неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 В іншій частині рішення апеляційним судом не переглядалось.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст.309,313, 314, 316, 317, 319,324 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21 липня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та судового збору скасувати і у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_11 відмовити.

В іншій частині вказане рішення апеляційним судом не переглядалось.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий (підпис) Т.П.Зазулинська

Судді (підписи) С.С.Кругова

Н.О.Міненкова