Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/3461/15-ц Головуючий у 1-й інст. Грубіян Є. О.
Категорія 47 Доповідач Жигановська О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С., Якухно О.М.

при секретарі судового засідання Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання недійсними рішень Денишівської сільської ради Житомирського району, договору купівлі-продажу та державних актів на право власності на земельні ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, вимоги якого в подальшому уточнив (а.с.135-136 т.1). В обгрунтування позову зазначив, що у користуванні його матері ОСОБА_4 перебувала земельна ділянка по вул.Нагірній, 2 в с.Дениші Житомирського району Житомирської області загальною площею 0,60 га. Рішенням Денишівської сільської ради Житомирського району від 8 червня 2007 року ОСОБА_5Д виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,25 га в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 Житомирського району Житомирської області, а рішенням від 22 червня 2007 року цю ж земельну ділянку передано йому у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку від 02 липня 2007 року серії ЯГ №784780. 25 грудня 2007 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 вказану земельну ділянку. 20 березня 2008 року ОСОБА_3 отримала державний акт про право власності на вказану земельну ділянку серії ЯД №151222. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері, яка померла 16 грудня 1994 року, відповідно до якого він набув право власності на 1/2 частину житлового будинку №2 по вул.Нагірній в с.Дениші Житомирського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.04.2014 року. Проте оформити право власності на земельну ділянку, яка перебуває під будинком позбавлений можливості, оскільки частина земельної ділянки належить відповідачці ОСОБА_3, яка помилково була виділена сільською радою попередньому власнику ОСОБА_5 Виходячи із наведеного ОСОБА_1 просив:

1) визнати недійсним рішення 11-ої сесії 5-го скликання Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 8 червня 2007 року про виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5 в розмірі 0,25 га в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 Житомирського району Житомирської області;

2) визнати недійсним рішення Денишівської сільської ради 12-ої сесії 5-го скликання ради від 22 червня 2007 року про передачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд у власність ОСОБА_5 в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 площею 0,25 га;

3) визнати недійсним договір купівлі-продажу № НОМЕР_1 696810 від 25 грудня 2007 року;

4) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 серії ЯГ № 784780 від 2 липня 2007 року;

5) визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 серії ЯД № 151222 від 20 березня 2008 року.

Рішенням Житомирської районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено та вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було неповно та неправильно зясовано обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушено норми матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_4 набув право власності на 1/2 частину житлового будинку №2 по вул.Нагірній в с.Дениші Житомирського району Житомирської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.04.2014 року (а.с.9). За вказаним домоволодінням з 1976 року і на час смерті ОСОБА_4 рахувалась земельна ділянка площею 0,60 га, що підтверджується відповідними записами у погосподарських та земельно-шнурових книгах Денишівської сільської ради (а.с.10,11 т.1, а.с.13-15 т.2, а.с.16-18 т.2).

Рішенням 40-ї сесії 6 скликання Денишівської сільської ради Житомирського району від 10 вересня 2015 року позивачеві ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що знаходиться в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 у зв'язку з тим, що вказана земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_3 (а.с.17).

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Денишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, правонаступником якої є Тетерівська сільська рада Житомирського району (а.с.49), від 8 червня 2007 року ОСОБА_5Д виділено земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в розмірі 0,25 га в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 Житомирського району Житомирської області (а.с.12, 15).

Рішенням Денишівської сільської ради 12-ої сесії 5-го скликання ради від 22 червня 2007 року передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 площею 0,25 га (а.с.16).

02 липня 2007 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в с.Дениші по вулиці Нагірній, 2 серії ЯГ № 784780.

17 грудня 2007 року ОСОБА_5 змінив прізвище на «Вербило», що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а.с.139).

25 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу № НОМЕР_1 696810 земельної ділянки, а 20 березня 2008 року остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаним договором серії ЯД № 151222.

Відповідно до положень ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном /ст.391 ЦК України/.

За положенням ст.125, ч.1 ст.126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

З роз'яснень, викладених у п.п.7,18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року (з послідуючими змінами) вбачається, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 ЦК України).

Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 01.01.2002 року відповідно до ст.125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02.05. 2009 року у відповідності із Законом України від 05.03.2009 року N 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (п.7 розд. X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 01.01.2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01.01.2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31.12.2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31.12.2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК України Законом України від 27.04.2007 року N 997-V - і згідно зі ст.120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 01.01.2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст.377 ЦК України і ст.120 ЗК України в редакції Закону України від 05.11.2009 року N 1702-VI.

Відповідно до ст.20 ЗК УРСР у редакції, чинній на час набуття ОСОБА_4 права користування присадибною земельною ділянкою, передбачалось, що право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Як вище зазначалось, за матірю позивача, після якої він прийняв спадщину, згідно погосподарських і земельно-шнурових книг рахувалась земельна ділянка площею 0,60 га, в тому числі 0,01 га під будівлями. В матеріалах справи відсутні докази щодо припинення права користування вказаною земельною ділянкою або ж її вилучення в порядку та у спосіб, встановлені ст.ст.27,31 ЗК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, а відтак без дотримання цієї процедури сільська рада невправі була приймати рішення про надання спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2

Наявність саме на спірній земельній ділянці нерухомого майна, належного позивачу, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Так, згідно висновку земельно-технічної експертизи №16-2-Е/16 від 29.08.2016 року (а.с.97-116 т.2) на земельній ділянці площею 0,25 га, розташованій по вул.Нагірній,2 в с.Дениші, Житомирського району /кадастровий номер :03:001:0241/, належній на праві власності ОСОБА_3 знаходиться житловий будинок №2 по вул.Нагірній в с.Дениші, Житомирського району і області, який перебуває у власності ОСОБА_1 та територіальної громади. Житловий будинок зруйнований: в наявності є частково стіни. Розміри будівлі визначені по залишкам фундаменту, який становить: 4,81 х 7,52 м.

Вказаний житловий будинок був проінвентаризований і описаний останній раз у 2014 році (а.с.24-27 т.2). Він був наявний і станом на березень 2016 року (а.с.19 т.2). Як пояснила представник позивача під час апеляційного розгляду справи, відповідач самовільно розібрав дах на вказаному будинку, внаслідок чого він і завалився. Ці доводи не спростовані відповідачем.

Посилання представника ОСОБА_2 про те, що внаслідок технічного стану даний будинок не є житловим в контексті положень Цивільного кодексу України, не має правового значення для вирішення спору.

Та обставина, що на час проведення земельно-технічної експертизи житловий будинок, належний позивачу і територіальній громаді є фактично зруйнований, не є підставою для відмови у позові щодо визнання недійсними оспорюваних рішень органу місцевого самоврядування і виданого на їх підставі Державного акта на право власності на землю на імя ОСОБА_2, оскільки на час розгляду справи наявні правовстановлюючі документи на цей будинок, проведена державна реєстрація речових прав на вказане нерухоме майно, а також даний будинок не визнаний аварійним або зруйнованим у встановленому законом порядку. Крім того, вказана обставина не перешкоджає власнику відновити своє майно у разі його руйнування або знищення на земельній ділянці, на якій він знаходився.

Виходячи із наведеного, наявні правові підстави для визнання недійсними відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо ОСОБА_2Д та отриманого ним на підставі даних рішень Державного акта на право власності на земельну ділянку, а відтак суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні даних вимог.

Що стосується решти позовних вимог, то колегія суддів приходить до такого.

За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3. 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215, 216 ЦК. Норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі №6-95цс13).

Судом встановлено, що вперше спірне майно вибуло із законного користування позивача шляхом передання рішенням сільської ради земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_2 , а в подальшому було відчужено шляхом договору купівлі-продажу ОСОБА_3, яка є добросовісним набувачем в контексті положень ч.5 ст.12 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки порушене право підлягає захисту шляхом предявлення віндикаційного позову, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу даної квартири та Державного акта на земельну ділянку.

З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 в означеній частині не підлягають до задоволення, а рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 09 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Визнати недійсним рішення 11 сесії пятого скликання Денишівської сільської ради від 08.06.2007 року в частині виділення ОСОБА_5 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с.Дениші, вул.Нагірна, 2 в розмірі 0,25 га.

Визнати недійсним рішення 12 сесії пятого скликання Денишівської сільської ради від 22.06.2007 року в частині передачі ОСОБА_5 земельної ділянки у приватну власність в с.Дениші, вул.Нагірна, 2 площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №784780 , виданий 02.08.2007 року на імя ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 та Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 по 2337,21 грн. з кожного понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: