АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/5699/16 Головуючий І інстанції: Лігус С.М.
Справа № 644/2391/16-ц Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 490082924, за умовами якого останньому надано кредит на загальну суму 78 185,69 грн. з виплатою 20% річних, на придбання транспортного засобу ОСОБА_3, 2008 року випуску, зі строком остаточного повернення кредиту 25 липня 2015 року.

В забезпечення взятих на себе зобовязань позичальника, що випливають з кредитного договору, того ж дня було укладено договір поруки між Банком та ОСОБА_2, яка згідно умов договору як поручитель поручилася за виконання ОСОБА_1 обовязків, які виникли із договору або можуть виникнути в майбутньому, та відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і позичальник ОСОБА_1.

Проте, взятих на себе зобовязань ОСОБА_1 належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 11 лютого 2016 року утворилася заборгованість в сумі 67 725,81 грн., що складається з наступного:

-7 463,93 грв. тіло кредиту,

-16 978,11 грн. заборгованість за відсотками,

-3 283,77 грн. заборгованість за комісією.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2 735,22 грн. та суму судового збору в розмірі по 689 гривень з кожного.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання щодо судових витрат.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не зверталися. Судова колегія справу розглядає в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи достеменно встановлено, що 25 липня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 490082924, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_1 отримав кредит на загальну суму 78 185,69 грн. з виплатою 20% річних, на придбання транспортного засобу ОСОБА_3, 2008 року випуску, зі строком остаточного повернення кредиту 25 липня 2015 року (а.с.5-7).

Із метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 25 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед кредитором за невиконання позичальником ОСОБА_1 усіх його зобовязань за кредитним договором (а.с.11).

Пунктом 3.1. договору Поруки №490082924-П від 25 липня 2008 року передбачено, що боржник і Поручитель відповідають перед Банком за порушення обовязків як солідарні боржники.

Частково задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк», суд першої інстанції виходив із того, що останній платіж ОСОБА_1 на погашення заборгованості був внесений 25 грудня 2011 року, саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду з позовом.

Оскільки ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом 04 березня 2016 року, суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати трирічний строк позовної давності визнаючи право позивача на стягнення заборгованості за кредитом, починаючи з 04.03.2013 року, що складає відповідно до графіку погашення кредиту з 25.03.2013 року по 04.03.2016 року в сумі 2 735,22 гривень ( 2 266,11 грн. - заборгованість за відсотками, 469,11 заборгованість за комісією), що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, наданого позивачем (а.с.16 зв.). В зазначеній довідці сума заборгованості за тілом кредиту за період з 25.03.2013 року по 04.03.2016 року не зазначена.

Судова колегія з висновками суду не погоджується, оскільки дійшов він їх без повного й всебічного зясування дійсних обставин справи, прав і обовязків сторін у даних правовідносинах та належної правової оцінки наявних у справі доказів.

Виходячи із тих обставин, що між ПАТ «Альфа Банк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №4 липня 2008 року, відповідно якого останньому надано Банком 78185,69 грн. на придбання транспортного засобу під 20 % річних, дата останнього повернення 25 липня 2015 року, перебіг позовної давності за ч. І ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права, а за зобовязаннями з визначеним строком виконання за ч.5 цієї статті ЦК. України перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Отже, строком виконання зобовязання, а саме остаточного повернення боргу, сторони визначили відповідно до умов кредитного договору 25 липня 2015 року.

Відповідно до умов кредитного договору, положень ст. ст. 526, 530 ЦК України про загальні умови виконання зобовязання, ст. ст. 1048, 1050, 1054 цього Кодексу про зобовязання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки та інші платежі за кредитним договором, позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту, відсотках та комісії у сумі 67725,81 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, як підставні та обґрунтовані.

Розрахунок заборгованості учасниками процесу не оскаржувався як в ході розгляду позову судом першої інстанції, так і в ході апеляційного провадження справи.

У той же час, судова колегія вважає за необхідне застосувати вимоги ст. 559 ЦК України щодо вимог предявлених до ОСОБА_2 та відмови у задоволенні позовних вимог, предявлених до неї.

Згідно договору поруку №490082924-П від 28 березня 2011року укладеного між Банком та ОСОБА_2, остання взяла на себе зобовязання за виконання боржником ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за кредитним договором №490082924 на придбання автомобіля ОСОБА_3, 2008 року випуску

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Вказане положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються.

Оскільки договір поруки, укладений з ОСОБА_2 не містить посилання на конкретну дату, з якою повязано закінчення його строку дії, необхідно виходити з того, що вимоги до поручителя за цим договором може бути предявлений шляхом звернення до суду з позовною заявою протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, тобто після 25 грудня 2011 року, дати останнього платежу.

Виходячи з положень другого речення ч.4 статті 559 ЦК України, вимога до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинна бути предявлена упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами.

При цьому слід зазначити, що закінчився вже і строк остаточного погашення кредиту 25 липня 2015 року.

Вказаний правовий висновок, який був зроблений Верховним Судом України за результатами розгляду справ № 6-6цс14 та за № 6-53цс14 від 17.09.2014, судом першої інстанції не застосовано до виниклих правовідносин, і не обґрунтовано задоволено позовні вимоги про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору.

Виходячи із викладеного, дійсних обставин справи, судова колегія вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що унеможливлює встановлення дійсних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, як і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

З урахуванням особливості та характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, дійсних обставин справи, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490082924 від 25 липня 2008 року в загальній сумі 67725 грн. 81 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати понесенні за подання позовної заяви у розмірі 1378 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1515 грн. 80 коп., а всього 2893 грн. 80 коп..

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №490082924 від 25 липня 2008 року відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді