Справа № 463/3231/16 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/6884/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів Мікуш Ю.Р., Палишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Садівничого кооперативу «Дружба-3» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту,-

встановила:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась в суду з позовом до ОК «Садівничий кооператив «Дружба - 3» про усунення перешкод в користуванні належною їй земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту.

Вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка по вул. Низова, 18 у м. Львові, на якій розташований садовий будинок. Вказана земельна ділянка знаходиться в межах садівничого кооперативу «Дружба-3», що розташований на вул. Низова у м. Львові. Між будинками № 22 та № 24 знаходиться заїзд на її земельну ділянку. Ухвалою ЛМР від 26.06.2003р. відповідачу передано у власність земельну ділянку площею 0,1568 га для загального користування (проїзду) на вул. Низова у м. Львові. 10.02.2015р. між нею та ПАТ «Львівобленерго» укладено договір про приєднання до електричних мереж, виконати який було неможливо через перешкоди, які чинились відповідачем по відношенню до працівників ПАТ «Львівобленерго». Відповідач виключив її зі списку членів кооперативу, відключив її будинок від електропостачання та системи водопостачання, а також встановив обмеження у праві в»їзду автотранспортним засобом. За таких обставин, вона не в змозі користуватись належним їй нерухомим майном. Вважає, що діями відповідача порушуються її права як власника земельної ділянки.

Просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою по вул. Низова, 18 у м. Львові шляхом встановлення постійного та безоплатного земельного сервітуту щодо земельної ділянки площею 0,1568 га по вул. Низовій у м. Львові, що належить ОК «Садівничий кооператив «Дружба-3» на праві приватної власності, а саме від заїзду між будинками № 22 та № 24 по вул. Низовій до земельної ділянки будинку № 18 по вул. Низовій у вигляді права проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; права прокладання та експлуатації лінії електропередачі, зв»язку, трубопроводів, інших комунікацій; права прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через вказану земельну ділянку.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року в позові ОСОБА_3 до Садівничого кооперативу «Дружба-3» про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповно зясованих обставин, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що виключення позивача із садівничого кооперативу «Дружба - 3», відключення садового будинку від електропостачання та водопостачання, а також обмеження в»їзду, створює неможливі умови для користування належною їй земельною ділянкою та розташованим на ній нерухомим майном, відтак є підставою для встановлення земельного сервітуту.

Покликається на те, що потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом.

На думку апелянта відносини, що склались між сторонами свідчать про односторонню відмову відповідача у вирішенні питання про користування належною кооперативу земельною ділянкою для чужих потреб, зокрема ОСОБА_3, яка в свою чергу в інший спосіб не може здійснити свого права користування належною їй земельною ділянкою.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 71), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку із зайнятістю в іншій справі, при цьому підтвердження зазначених у клопотанні обставин не подав, а позивач ОСОБА_3 не повідомила суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що визначений в позовній заяві зміст сервітуту не відповідає принципу найменшої обтяжливості прав власника земельної ділянки, адже, як вбачається з матеріалів справи і прохальної частини позову, предмет позову не містить обсягу прав особи, що підлягають обмеженню і тим більше, не містить розміру та способу обмеження, вимога позивача спрямована на надання абсолютного права проходу та проїзду, а не необхідністю нормального використання власної земельної ділянки із запровадженням сервітуту.

Крім цього, умови про право прокладення та експлуатації лінії електропередач, а також про прокладання водопроводу взагалі не визначають обсягу обмежень, що можуть виникнути після встановлення земельного сервітуту, а умова про безоплатний характер сервітуту не враховує витрат власника земельної ділянки щодо утримання проїзду, його освітлення.

За відсутності таких умов про зміст сервітуту з боку позивача, відсутні підстави для висновку, що в позасудовому порядку згоди про встановлення сервітуту неможливо досягнути, при цьому із зверненням про встановлення земельного сервітуту позивач до відповідача не зверталась, однак листом від 05.03.2016р., адресованого позивачу, кооператив повідомив останню, що користування майном кооперативу є можливе на договірних умовах.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до ст. 303 ЦПК України виходить із наступного.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Також Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом першої інстанції встановлено, що Ухвалою ЛМР № 652 від 26.06.2003р. у власність Садівничому кооперативу «Дружба-3» передано земельну ділянку площею 0,1568 га для загального користування (проїзди) на вул. Низовій у м. Львові (а.с.14).

В свою чергу, позивачці ОСОБА_3 на праві приватної власності належить садовий будинок № 18 за адресою м. Львів, вул. Низова, розташований в Садівничому кооперативі «Дружба-3» та земельна ділянка за цією адресою площею 0,0551 га, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 9, 10).

Розпорядженням ЛРА ЛМР від 28.04.2016р. № 178 садовий будинок № 18 розташований в Садівничому кооперативі «Дружба-3», що знаходиться на вул. Низовій у м. Львові на земельній ділянці № 18 переведено в житловий будинок (а.с. 15).

Згідно листа СК «Дружба-3» № 01-16 від 16.01.2016 року кооператив направив ОСОБА_3 для відома та негайного виконання витяги з протоколів зборів правління СК «Дружба-3» від 06.12.2015 р. та 24.10.2015 року про виключення ОСОБА_3 із членів кооперативу та відключення дачного будинку, який розташований на ділянці № 18 від електричної мережі кооперативу та водопостачання, а також обмеження в»їзду автотранспорту (а.с. 16).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Звернувшись в суд з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту позивач в силу вимог статті 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підстави своїх вимог.

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Незважаючи на абсолютний характер права власності, який закріплено в. 1 ст. 321 ЦК України, у випадках, передбачених законом, таке право може бути обмежено.

Одними з обмежень у здійсненні права власності є встановлення сервітуту.

Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401-406 ЦК України і статей 98-102 ЗК України.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені інших способом.

Право земельного сервітуту, відповідно до вимог ст. 98 ЗК України, це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Згідно з положеннями актів цивільного законодавства, метою сервітуту є задоволення потреб власника, а умовою для його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в будь-який інший спосіб.

За правилами ч. 1 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, зв»язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Системний аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку, що сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі та наданні володільцю цього майна особливого статусу щодо користування ним. При цьому, таке користування завжди повинно бути за своїм обсягом меншим, ніж залишкове користування власника обслуговуючої речі.

Як розяснено у п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

З наданих розяснень у п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014р. вбачається, що в силу вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

В цьому ж пункті зазначено, що сервітут, який встановлюється, повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

В судовому засіданні сторони ствердили про вичерпність поданих ними доказів та не заявляли клопотання про призначення відповідної експертизи. Будь-яких уточнень до позовної заяви, незважаючи на роз»яснення такого права позивач суду не подала.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком, якого прийшов місцевий суд про те, що з вимогою про встановлення земельного сервітуту позивач безпосередньо до відповідача не зверталася та в добровільному порядку його не вирішувала, не зазначила де саме його потрібно встановити, у яких розмірах земельної ділянки чи не будуть за варіантом запропонованим позивачем порушуватись права власника земельної ділянки де встановлюється земельний сервітут.

Крім цього, вимоги позивача щодо проїзду транспортом є неможливими у звязку з відсутністю дороги, а вимога про безоплатний характер сервітуту не враховує витрат власника земельної ділянки щодо утримання проїзду, його освітлення.

Між тим, листом від 05.03.2016 року № 05-16 позивач повідомлена про можливість користування власністю кооперативу виключно на підставі відповідного договору між власником земельної ділянки і СК «Дружба-3» (а.с. 40).

Таким чином, судова колегія приходить висновку про те, що усупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України, позивач та її представник не надали суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду та підтвердження своїх вимог чи спростування дослідженого.

Інші доводи апеляційної скарги аналогічні мотивам позовної заяви, яким суд першої інстанції обгрунтовано за правилами статті 212 ЦПК України дав правову оцінку, потреби в їх переоцінці колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_5