Справа № 444/1045/16-ц
Провадження № 2/444/584/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року Жовківський районний суд Львівської області у складі :

головуючого судді Зеліско Р. Й.,

при секретарі Мамедовій Г.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жовкві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 року та стягнення коштів

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 року та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що в квітні 2016 року в мережі Інтернет він знайшов оголошення ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на якому продавався трактор за ціною 62 000, 00 грн. і оскільки ці умови для нього були прийнятними, він подзвонив по оголошенню і зясував, шо продавець знаходяться у м. Львові, а для отримання більш детальної інформації йому необхідно приїхати в їхній офіс.

04.05.2016 року позивач поїхав у м. Львів для укладення договору лізингу. Він зустрівся із представником ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» ОСОБА_3, де повідомив їй, шо хоче взяти в лізинг трактор, який він побачив в оголошенні за 62 000, 00 грн.

Перед укладенням оспорюваного договору, представник ТзОВ « Лізиингова компанія «Еталон» повідомила, що ціна трактора не змінилася та трактор позивач зможе отримати на протязі тижня, проте для того, щоб його отримати, необхідно сплатити перший платіж в розмірі 20 000, 00 грн. та укласти стандартний договір. Як позивачу пояснили, внесені суми будуть гарантією серйозності його намірів та на протязі одного тижня йому передадуть автомобіль, в користування.

Тому 04.05.2016р. у відділенні ГІАТ «Діамантбанк» позивачем було сплачено 20 000, 00 грн.

Після укладення даного договору та сплати першого платежу позивач поїхав додому та приїхавши, детально з ним ознайомився. З аналізу оспорюваного договору він зрозумів, що його обманули, оскільки перед укладенням договору йому пояснювали, що вартість трактора становить 62 000грн., а в договорі ціна трактора становить 200 000,00 грн. Крім цього, трактор він зможе отримати не пізніше 50 днів з дня сплати авансового платежу, комісії за організацію та комісії за передачу Лізингу, а не як йому пояснювали за тиждень.

Розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмету лізингу встановлюється в Додатку №1. (п. 5.4 Договору), а саме предметом лізингу визначено міні-трактор ДТЗ вартістю 200 000, 00 грн.

Вважає, що виходячи із визначення предмету лізингу воно не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів технічних умов, тощо.

У спірному договорі відсутня обовязкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, яка прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням статті 203 ЦК України.

Крім цього, в порушення вимог цієї норми до договору включено під виглядом лізингових платежів обовязкових до сплати лізингоодержувачем виплат, які не є лізинговими платежами, передбаченими законом. Між тим, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, так як не передбачені переліком, встановленим у наведеній вище законодавчій нормі та не повязані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу.

Вважає, що із договірних лізингових платежів лише один із них відповідає ст. 16 Закону України " Про фінансовий лізинг" - комісійна винагорода за передачу предмета лізингу, в даному випадку 3% від вартості предмета лізингу, передбачені п. 5.4. договору "Комісія за організацію" та аванс ціни предмета лізингу не передбачені ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", а відтак включені до договору безпідставно. Перш за все ці платежі не є лізинговими, так як не відповідають їх поняттю, визначеному законом як плати за користування предметом лізингу.

За умовами договору для отримання трактора у лізинг позивач повинен згідно п. 5.2 договору сплатити протягом року на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання трактора у лізинг відшкодувати другу половину вартості трактора періодичними платежами протягом 60 місяців, тобто 5 років.

Крім цього, відповідно до п. 11.2. договору, лізингоодержувач під час дії договору, при обовязковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами за умовами даного договору, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків має право придбати у власність ( викупити) предмет лізингу по його викупній ( залишковій) вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу.

Як вбачається із умов оспорюваного договору, право власності на трактор позивач набуде за умови укладення договору купівлі-продажу, проте не відомо з ким, на яких умовах цей договір має укладатися та хто є власником даного трактора.

Вважає, що таким чином, спірний договір суперечить вимогам ст. 6, ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг", ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів". Перелічені обставини свідчать про недодержання сторонами при укладенні спірного договору правил ст. 203 ПК України щодо відповідності правочину актам цивільного законодавства, що тягне за собою недійсність правочину, як передбачено ст.215 ЦК України.

Стверджує, що відповідно до п. 4.3.5. договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору.

У випадку розірвання оспорюваного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачеві не повертається, п. 12.12. договору.

Вважає, що таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі сплаченої комісії за організацію договору та 20% від сплаченого авансового платежу.

Така умова договору, на думку позивача, є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.12 договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми комісії за організацію договору.

Вважає, що вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності та поставила його у невигідні фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, а тому не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

З огляду на такі обставини у нього існують обгрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Несправедливими умовами договору, що ставлять в необгрунтовану залежність споживача є і ряд інших умов договору. Зокрема в п.10.2 договору викладені умови страхування предмета лізингу, які не лише суперечать закону про страхування, а ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії, надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обов'язку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії щоб повідомити про страховий випадок. В такому випадку цивільна майнова відповідальність повністю лягає на лізингоодержувача.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Вказані статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Зазначає, що відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору .

На думку позивача, порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з ним договору фінансового лізингу завуалював призначення першого платежу комісії за організації договору в розмірі 20 000,00 гри. під вигляд «платіж за автомобіль», який за умовами договору не повертається в жодному випадку.

Враховуючи вищевикладене, вважає договір фінансового лізингу № 002287 від 28.04.2015 року не відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». У звязку з вищенаведеним просить суд договір фінансового лізингу № 004331, укладений 04 травня 2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" - визнати недійсним та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" на його користь сплачені ним на виконання договору фінансового лізингу №004331 від 04.05.2016р. кошти в розмірі 20 000 грн.00 коп.

Позивач та його представник позовні вимоги в судовому засіданні підтримали повністю з мотивів, наведених у позовній заяві, просять такі задоволити.

Представник відповідача- ТзОВ "Лізингової компанії "Еталон" в судове засідання не прибув, хоча про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені, однак на адрес суду 16.07.2016 року надійшло заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, яка підписана директором ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", в якій зокрема просять розглядати справу без участі представника ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" та позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Своє заперечення на позовну заяву позивача мотивують тим, що договір фінансового лізингу № 004331 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг, підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Крім того зазначають, що 04 травня 2016 року, в день підписання договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору і отримав свій примірник договору разом з додатками №№ 1, 2, 3, а також 04 травня 2016 р. ним погоджено з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, який він самостійно обрав, що підтверджується додатком № 3 до договору (Специфікація).

Комісія за організацію в сумі 20 000,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг.

Стверджують, що лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії саме за послугу з організації та оформлення договору при його укладанні, що визначено умовами договору.

Зазначають, що не відповідають дійсності твердження позивача про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, яка полягає у введені його в оману.

Такі твердження позивача вважають безпідставними оскільки, відповідно до ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів, - нечесна підприємницька практика - будь- яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

В даному випадку діяльність ТОВ Лізингова компанія Еталон не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в договорі лізингу чітко визначені усі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору. Отже, посилання позивача на те, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилання позивача на те, що ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН своїми діями ввела його як споживача в оману на їх переконання не відповідає дійсності, оскільки позивач погодився з умовами та самостійно підписав договір № 004331, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмових заявах від 04 травня 2016 р.

Відповідач вважає, що позивачем не надано жодного доказу, що підтверджує факт вчинення відповідачем дій, під час укладення договору № 004331 від 04 травня 2016 року та при подальшому його виконанні, щодо введення позивача в оману, оскільки договір укладався сторонами вільно, умови договору визначалися на їх розсуд та ними погоджені, а відтак відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України умови договору є погодженими сторонами та обовязковими для виконання.

Позивач стверджує, що договір не містить чіткого визначення предмета лізингу, так як предмет договору лізингу, а саме - транспортний засіб: Міні-трактор ДТЗ 244 - є річчю, яка не визначена індивідуальними ознаками. Таке твердження позивача вважає не відповідає фактичним обставинам справи з огляду на те, що у акті приймання-передачі зазначаються усі індивідуальні ознаки предмета лізингу, а саме: найменування, тип, марка, модель, заводський номер, номер двигуна, колір і т.ін. Зазначене, на їх думку, свідчить, що п. 3.1 договору - «Предмет лізингу» не порушує чинного законодавства України та не суперечить нормам Закону України «Про фінансовий лізинг». А транспортний засіб: міні-трактор ДТЗ 244 - є річчю, яка визначена індивідуальними ознаками, тому може бути предметом договору лізингу. У зв'язку з вищенаведеними фактами договір № 004331 містить усі істотні умови передбачені чинним законодавством України.

Крім вищевказаних істотних умов договір містить й інші умови, що не суперечать вимогам чинного законодавства України, а тому відсутні правові підстави для визнання договору № 004331 недійсним, у звязку з відсутністю у ньому істотних умов, зокрема індивідуальних ознак предмета лізингу.

Щодо тверджень позивача про те, що умови договору про сплату комісії за організацію, комісії за передачу предмета лізингу та аванс ціни предмета лізингу є незаконними, та не лізинговими платежами, а розмір комісії за організацію є неспівмірннм виконаній послузі.

Однак, такі твердження позивача є помилковими та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України Про фінансовий лізинг, лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Комісія за організацію та комісія за передачу предмета лізингу договору

відноситься саме до інших витрат, що безпосередньо пов язані з виконанням договору лізингу.

Безпідставними вважають твердження позивача про те, що умови договору є несправедливими оскільки не передбачають відповідальності для лізингодавця за невиконання або неналежне виконання умов договору, оскільки умовами договору передбачено не лише відповідальність лізингоодержувача, а й лізингодавця за невиконання його умов, а саме п. 12.1 договору, у випадку не надання лізингодавцем лізингоодержувачу предмета лізингу, визначеного в специфікації у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку, вказаного в п. 5.1 договору, лізингоодержувач має право відмовитись від договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі перераховані ним кошти та додатково сплачується штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу.

Твердження позивача про те, що умови договору суперечать п. 4 та п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є несправедливим та підлягає визнанню недійсним є помилковими та не відповідають дійсності, оскільки відповідно до умов договору позивач має право не лише розірвати договір зі своєї ініціативи, а й отримати компенсацію у звязку з його розірванням, а саме - відповідач повертає сплачені позивачем кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу.

Щодо тверджень позивача про те, що для здійснення ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН діяльності з надання послуг фінансового лізингу потрібна ліцензія зазначають, що до моменту затвердження Кабінетом міністрів України проекту Постанови «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг» ТОВ Лізингова компанія ЕТАЛОН має право надавати послуги з фінансового лізингу, у відповідності до вимог Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженим розпорядженням державної комісії, що здійснює державне регулювання ринку фінансових послуг України № 21 від 22.01.2004 року, та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15.07.2005 р. за № 761/11041, яке не передбачає отримання відповідної ліцензії.

Безпідставними на їх думку є твердження позивача про те, що договір фінансового лізингу є нікчемним оскільки не був посвідчений нотаріально, оскільки форму договору фінансового лізингу визначено окремою частиною статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де однозначно вказано, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Вважають, що умови договору є справедливими та такими, що не суперечать принципу добросовісності і не створюють істотного дисбалансу прав та обовязків, оскільки у договорі немає жодних обовязків лізингоодержувача, які спричиняють чи могли спричинити шкоду останньому. Умови є прозорими та відповідають чинному законодавству. Позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, ним погоджено з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав, що підтверджується додатком № 3 до договору (специфікація).

Вважають, що договір фінансового лізингу укладений з ОСОБА_1 вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України Про фінансовий лізинг, Закону України Про захист прав споживачів, містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними у встановленому законом порядку.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень, і які доводять обґрунтованість його позовних вимог та можуть бути враховані судом.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові заперечення відповідача, оглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у звязку з наступним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг » за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг » лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Судом встановлено, що 04.05.2016 року між позивачем та відповідачем укладено оспорюваний договір № 004331 фінансового лізингу.

Позивач посилається на відсутність у договорі № 004331 індивідуальних ознак його предмету, який повинен бути індивідуально визначеною річчю, що, як вважає позивач, свідчить про його недійсність. Дійсно п 3.1 оспорюваного договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 року визначено предмет договору фінансового лізингу- Міні-трактор ДТЗ 244. Однак жодним чином не зазначено ознак індивідуально визначеної речі, а саме не вказано року випуску, кольору, обєму двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації.

Відповідно до статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

В оспорюваному позивачем договорі предмет договору не наділений індивідуальними ознаками, а тому не відповідає вимогам статті 184 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Суд вважає, що відповідачем було введено позивача в оману і завдяки завуальованим сумам приховано реальну кінцеву вартість предмета договору.

Статтею 16 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті платіж як комісія за організацію не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Однак відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення цього платежу в розмірі 20 тис. грн . Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за надання консультацій менеджером, перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, супроводження договору протягом всього строку його дії і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору та консультація для укладення такого договру. Оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника), установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін та завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору .

Суд переконаний, що порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого платежу комісії за організації договору в розмірі 20 000,00 гри. під вигляд «платіж за автомобіль», який за умовами договору не повертається в жодному випадку.

Позивачем наведені конкретні несправедливі умови договору, і вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві.

Таким чином, спірний договір суперечить вимогам ЗУ "Про фінансовий лізинг", статтям 18, 19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Перелічені обставини свідчать про недодержання сторонами при укладенні спірного договору правил ст. 203 ЦК України щодо відповідності правочину актам цивільного законодавства, що тягне за собою недійсність правочину як передбачено ст.215 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Абзацом 2 ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Позивач в судовому засіданні повідомив, що помилився щодо ціни предмета договору, оскільки зазначив, що в оголошенні вартість предмета договору буда вказаною 62000, 00 грн., а не 200000, 00 грн. Коли позивач звернувся до відповідача про укладення договору фінансового лізингу, то представник відповідача не заперечив, що вартість предмета договору становить 62000, 00 грн. Про таку вартість предмета договору як 200000, 00 грн. йому не повідомлялось, а водночас така сума була прописана в оспорюваному договорі. А тому суд вважає, що відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а позивач водночас помилився щодо такої істотної ознаки договору як ціна договору,а тому у суду є всі підстави, передбачені ст. 229, ст. 230 Цивільного кодексу України для визнання оспорюваного договору недійсним.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання його правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Позивачем було сплачено на користь відповідача 20000, 00 грн. комісії за організацію оспорюваного договору, що підтверджується квитанцією № 079041003 від 04.05.2016 року. Так як даний договір суд визнає недійсним, а тому сума 20000, 00 грн. повинна бути повернута позивачу, у звязку із чим суд приходить до переконання що на користь позивача з відповідача слід стягнути суму 20000, 00 грн.

Верховним судом України винесено правову позицію у справі № 6-330 цс16 відповідно до якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу і якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України "Про захист прав споживачів", частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задоволити.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру та судовий збір в сумі 551,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212 - 215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004331 укладений від 04.05.2016 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (юридична адреса: 01113, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к.613), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя та зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 кошти в розмірі 20000 (двадцять тисяч гривень) грн. 00 коп. сплачені на виконання договору фінансового лізингу № 004331 від 04.05.2016 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (юридична адреса: 01113, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7, к.613), в користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 551,20 грн. за позовну вимогу немайнового характеру та судовий збір в сумі 551,20 грн. за позовну вимогу майнового характеру.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Зеліско Р. Й.