АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/735/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Загорський О. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 квітня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області /надалі «Управління»/

про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з вимогами до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач обґрунтовує їх тим, що 28.04.15 вона звільнена із посади головного бухгалтера ОСОБА_1 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (наказ за № 99 о/с) й при розрахунку з її заробітної плати відповідачем неправомірно утримано 3458,22 грн., як трактує останній - завданої шкоди.

Указує, що їй було нараховано 17846,76 грн., з яких 2169,06 грн. заробітна плата, 15677,70 грн. компенсаційні виплати, з них 14854,00 грн. - компенсація за невикористану відпустку.

Вважає, що відповідач порушив вимоги ст. 129 КЗпП України, утримавши із компенсаційних виплат при її звільненні 3458,22 грн. - суму податку на доходи фізичних осіб, так звану шкоду, хоча в подальшому ці кошти 01.07.15 були їй повернуті.

Оскільки ОСОБА_1 несвоєчасно виплатило їй розрахункові в розмірі 3458,22 грн., тому просила стягнути із відповідача 17412,33 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12.04.16 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17412,33 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з відповідача в користь держави 551,20 грн. судового збору.

Із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулося ОСОБА_1, вважаючи, що воно постановлене з порушенням норм процесуального закону та невірним застосуванням норм матеріального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позивача.

До порушень норм процесу відносять те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, як от: зазначає, що під час виконання обовязків головного бухгалтера ОСОБА_2 особисто не дотримувалася фінансової дисципліни, що виразилося у порушенні нею термінів звітування за отриманні під звіт кошти за період з квітня місяця 2014 року по лютий місяць 2015 року, у звязку з чим із позивача при звільненні, у силу вимог ст.ст. 164.2.11, 170.9.2, 164.5 Податкового кодексу України, утримано суми податку на доходи фізичних осіб, що саме і становить 3458,22 грн.

Оскільки розрахунок проведено вірно, тому відсутні докази того, що відповідач затримав виплату коштів позивачу при звільненні.

На думку відповідача, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи потягло невірне застосування судом норм матеріального права.

В апеляційній інстанції представники відповідача підтримали вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній. Повернення спірних коштів позивачу 01.07.15 вважають помилковими виплатами, які не дають підстав для задоволення заявлених вимог.

Позивач заперечила щодо апеляційної скарги й просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивача ОСОБА_1 неправомірно утримано суму заподіяної шкоди на підставі наказу № 56 від 28.05.15 у розмірі 3458,22 грн., які в подальшому було повернуто лише 01.07.15, що зумовило несвоєчасне проведення розрахунку із ОСОБА_2, а тому стягнув за весь час затримки виплат за період із 01.05.15 по 01.07.15 середній заробіток в розмірі 17412,33 грн. із розрахунку: 446,47 грн. - середньоденний заробіток та 39 кількість робочих днів.

При цьому суд зазначив, що кошти у розмірі 3458,22 грн., які були утримані з позивача, не є сумою заподіяної ним шкоди в розумінні ст.130 КЗпП України, а вказані нарахування згідно із вимогами п.п.164.2.11 п.164.2 Податкового кодексу України включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є податком на доходи фізичних осіб, й спірна сума податку повинна була б утримуватися лише із сум нарахованої ОСОБА_2 заробітної плати до виплати, а не із компенсаційних виплат, що є недопустимим в силу вимог ст.129 КЗпП України, яка не допускає відрахування із компенсаційних та інших виплат, на які згідно із законодавством не звертається стягнення, із дотриманням вимог передбачених ст.128 КЗпП України.

Із такими висновками суду першої інстанції судова колегія погоджується частково виходячи із наступного.

Позивач перебувала у трудових відносинах із ОСОБА_1 й на момент звільнення обіймала посаду начальника відділу - головного бухгалтера відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УДСО при УМВС України в Тернопільській області.

Наказом по ОСОБА_1 № 99 о/с від 28.04.15 остання звільнена із займаної посади на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу).

Підставою для звільнення послужили факти порушення позивачем фінансової дисципліни, які були виявлені при проведенні аудиту (звіт аудиту відповідності, що проведений в УДСО при УМВС України в Тернопільській області за період з квітня 2014 року по лютий 2015 року від 03.04.15).

Аудитом встановлено, що позивач несвоєчасно звітувалася за отримані під звіт кошти, внаслідок чого в ОСОБА_1, як податкового агента, виникли податкові зобовязання по ПДФО на суму 3781,74 грн. Сума коштів, стосовно яких своєчасно не складений звіт, становить 21429,87 грн. (п. 5.5.1. звіту).

Наказом Департаменту Державної служби охорони МВС України № 56 від 28.04.15 за грубе порушення трудової дисципліни, що проявилось в незадовільному виконанні функціональних обовязків у частині свідомого порушення фінансової дисципліни, нарахувань податкових зобовязань, порядку оформлення документів, що призвело до нанесення збитків, проявлену нещирість під час проведення аудиту відповідності та службового розслідування, перешкоджання проведенню раптової перевірки наявності матеріальних цінностей на відповідальному зберіганні, створення напруженого морально-психологічного клімату в колективі, втрати довіри підлеглих і керівництва, на підставі КЗпП України начальника відділу - головного бухгалтера УДСО при УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_2 звільнено з роботи.

Окрім цього вказаним наказом на підставі ст.130 КЗпП України утримано з останньої нанесений ОСОБА_1 збиток на загальну суму 7081,74 грн.

До збитків відповідач відніс 3300,00 грн. - сума коштів завищеного розміру добових внаслідок невідповідності дати вибуття та/або прибуття з відрядження, визначеної у квитках, та 3781,74 грн. податкові зобовязання по ПДФО внаслідок несвоєчасного звітування за отримані під звіт кошти.

Із розрахункового листа за квітень 2015 року щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_2 вбачається, що з останньої при розрахунку окрім інших видів утримань утримано 3458,22 грн. податку з доходів фізичних осіб.

У судовому засіданні позивач не заперечила того факту, що нею в період з квітня 2014 року по лютий 2015 року несвоєчасно здавалися звіти щодо отриманих під звіт кошти.

Актом перевірки, проведеної Тернопільською ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області №9314/22-01/08597014 від 30.12.2015 року «Про результати виїзної позапланової перевірки ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012 року по 02.12.2015 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 02.12.2015 року», зафіксовано порушення п.п.2.11 глави 2, п.7.41 глави 7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, в результаті чого встановлено видачу готівкових коштів під звіт без повного звітування щодо раніше виданих коштів в сумі 22811,50 грн., перевищення встановлених строків використання виданої під звіт готівки в сумі 6285,64 грн., подання працівниками УДСО при УМВС України в Тернопільській області авансових звітів на суму 3237 грн., в яких витрачання готівкових коштів в сумі 3237,00 грн. не підтверджена документами про сплату готівки в сумі 3237,00 грн.

Окрім цього, зазначеною перевіркою за наслідками повноти і своєчасності перерахування до бюджету утриманих та перерахованих сум податку на доходи з фізичних осіб за період з 01.01.2012 року по 04.12.2015 року порушень не встановлено.

Як пояснили представники ОСОБА_1, сума утриманого з позивача ПДФО до проведення перевірки була перерахована ОСОБА_1, як податковим агентом, до державного бюджету.

Оцінюючи встановлені факти, судова колегія приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено, що кошти в розмірі 3458,22 грн. є податком з доходів позивача, однак помилково зроблений висновок про те, що вони не підлягали утриманню з позивача при розрахунку з огляду на таке.

У силу п.п. 164.2., 164.2.11. ПК України (в редакції, що діяла на момент звільнення позивача), до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються й сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до п. 170.9. ст. 170 цього Кодексу.

Згідно із п.п. б) п. 170.9.1. ПК України, податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме:

- під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.

Сума податку, нарахована на суму такого перевищення, утримується особою, що видала такі кошти, за рахунок будь-якого оподатковуваного доходу (після його оподаткування) платника податку за відповідний місяць, а у разі недостатності суми доходу - за рахунок оподатковуваних доходів наступних звітних місяців до повної сплати суми такого податку.

У разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу під час проведення остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов'язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.

У свою чергу, звіт про використання коштів, виданих під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, до закінчення п'ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт (п. 170.9.2. ПК України).

Оскільки ОСОБА_1 в даному випадку є податковим агентом (14.1.180. ПК України), тому сума податку вірно утримана відповідачем за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу під час проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_2

Слід зазначити, що згідно із п. 164.2.6. ПК України оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів минулих податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований контролюючим органом згідно із цим Кодексом включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

З огляду на це є безпідставними твердження позивача про те, що ПДФО у даному спорі слід було обраховувати лише за 2015 рік.

Щодо тверджень суду першої інстанції про недопустимість утримання спірних коштів з огляду на ст.ст. 129, 130 КЗпП України, то вони є помилковими, так як мова йде про податок із доходів позивача, а не про інші відрахування чи матеріальну шкоду.

Позивач отримала додаткове благо в розумінні п. 14.1.47. ПК України, яке входить до бази оподаткування.

Неспроможними ці твердження є й з огляду на ст. 2 Закону України «Про оплату праці», згідно із якою у структуру заробітної плати окрім основної входить і додаткова заробітна плата, яка складається із - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Оскільки Податковим кодексом України не передбачено підстави звільнення додаткової заробітної плати від податку на доходи, з останньої повинне здійснюватись відрахування вказаного податку.

Згідно із довідкою про нарахування позивачу розрахункових при звільненні останній нараховано 2169,56 грн. заробітної плати за квітень 2015 року, проведено нарахування компенсації за невикористану відпустку за попередні роки (50 днів) в сумі 14834,00 грн. Загальна сума склала 17003,56 грн.

Судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції помилкового покладено на відповідача відповідальність, передбачену ч.1 ст.117 КЗпП України, щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Перераховані позивачу 01 липня 2015 року кошти у розмірі 3458,22 грн. не є заборгованістю відповідача по заробітній платі перед ОСОБА_2

Слід зазначити, що до спірних правовідносин не застосовується ст. 128 КЗпП України, яка передбачає загальний розмір відрахувань при кожній виплаті заробітної плати, на що помилково послався суд першої інстанції, так як сплата ПДФО у спірних правовідносинах врегульована п. 170.9.2. ПК, який є спеціальним законом й регламентує, що у разі коли платник податку припиняє трудові або цивільно-правові відносини з особою, що видала такі кошти, сума податку утримується за рахунок останньої виплати оподатковуваного доходу під час проведення остаточного розрахунку, а у разі недостатності суми такого доходу непогашена частина податку включається до податкового зобов'язання платника податку за наслідками звітного (податкового) року.

Апеляційна інстанція не бере до уваги трактування Департаменту Державної служби охорони МВС України, вказані у наказі № 56 від 28.04.15, щодо заподіяння позивачем збитків на загальну суму 7081,74 грн. й утримання із останньої цих збитків у відповідності до ст.130 КЗпП України, так як у цьому ж наказі визначено суму ПДФО, яку повинна сплатити ОСОБА_2 3781,74 грн., й обовязок по утриманню даного податку з працівника лежить саме на ОСОБА_1, як податковому агенті, незалежно він наявності чи відсутності управлінських рішень зазначеної установи стосовно цієї суми.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати й постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 квітня 2016 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 державної служби охорони при УМВС України в Тернопільській області про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3