Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/2158/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хавронюк О.Л.
Категорія 19 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Миніч Т.І.,

секретаря Ганжи О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позову зазначали, що 20.05.2008 року ОСОБА_5 уклала з ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» кредитний договір №014/1102/82/133388, на підставі якого ОСОБА_5 отримала кредитні кошти в сумі 48 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 20.05.2018 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ОСОБА_5 уклала з банком договір іпотеки від 21.05.2008 року, згідно якого передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Вважають, що порушені їхні права як дітей, оскільки при укладанні договору іпотеки згоди органу опіки та піклування їхні батьки не отримали, а отже їхнє право користування даною квартирою, як єдиним житлом, є порушеним. Враховуючи вищевикладене, просили визнати недійсним договір іпотеки укладений 21.05.2008 року між ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 2654.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року задоволено позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 Визнано недійсним договір іпотеки від 21.05.2008 року, укладений між ВАТ «ОСОБА_4 Аваль» та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 2654. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, виходив із того, що неповнолітня ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 мали право користування квартирою, яка без згоди органу опіки та піклування була передана в іпотеку, чим порушено їх права, а тому оспорюваний договір іпотеки є недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 224 ЦК України.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ „ОСОБА_4 Аваль був укладений договір кредиту №014/1102/82/133388, згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 48 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.05.2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитом сторони 21.05.2008 року уклали договір іпотеки за яким, ОСОБА_5 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

Пунктом 2.1.1 договору іпотеки від 21.05.2008 року передбачено, що іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки належить йому на праві власності, прав щодо нього у третіх осіб немає.

Під час укладення договору іпотеки ОСОБА_5 надала довідку, видану об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Ковчег», відповідно до якої ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 і проживає одна без сім'ї. Прописаних малолітніх дітей та дітей сиріт не зареєстровано.

Разом з тим, судом першої інстанції з картки обліку зареєстрованих в квартирі, актом про встановлення факту проживання, довідками Бердичівського міського ліцею №5, медичною карткою дитини встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 з 31.07.2001 року зареєстрована ОСОБА_1, а з 07.09.2003 року ОСОБА_3

Згідно ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Встановлено, що спірна квартира на праві власності належить відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2001 року. При укладенні іпотечного договору ОСОБА_5 приховала той факт, що право користування житлом у квартирі має донька ОСОБА_1, 22.08.1994 року та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, й попереднього дозволу на вчинення оспорюваних правочинів орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року справа №6-2940/15 виклав правову позицію згідно якої вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 не мали і не мають права власності на квартиру. Вони набули права користування житлом, - зазначеною квартирою, як члени сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

З огляду на викладене відсутні правові підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 на користування квартирою №105 по вул. Леніна, 23б в м. Бердичеві Житомирської області.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною договору, на момент звернення до суду є повнолітньою, заявляє про порушення її права користування квартирою як неповнолітньої, однак на час її неповнолітня на квартиру стягнення не зверталось, вона не була реалізована з торгів і на день ухвалення рішення судом продовжує перебувати у власності матері ОСОБА_5

Встановлено, що ОСОБА_5 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2, яка була придбана нею у 2001 році, а не за рахунок отриманих у 2008 році кредитних коштів.

Тому з врахування висновків Верховного Суду України викладених в постанові від 30 вересня 2015 року справа № 6-1892цс15, в постанові від 11 листопада 2015 року справа № 1630цс15, в постанові від 25 листопада 2015 року справа № 6-1061цс15, малолітній ОСОБА_3, як мешканець спірно квартири, який має право користування житлом, не може бути виселений із неї без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на квартиру як на предмет іпотеки банк зверне стягнення.

Крім того, Верховний Суд України доповнив правові висновки, викладені в постановах від 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховний Суд України в постанові від 30 вересня 2015 року, справа 6-384цс15 виклав правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Разом з тим, суд першої інстанції не дав оцінку тій обставині, що ОСОБА_5 приховала від банку факт проживання в спірній квартирі неповнолітньої ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_3 Обставин, які б свідчили про недобросовісність банку, не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітня ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_3 мали право користування предметом іпотеки - спірною квартирою на момент укладення договору іпотеки.

З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, колегія суддів враховує, що дії відповідача ОСОБА_5 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними.

За таких обставин у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову про визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним.

Тому рішення суду першої інстанції відповідно до п. 1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» підлягають стягненню судові витрати понесені по сплаті судового збору при поданні апеляційної скарги по 133 грн. 98 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» по 133 грн. 98 коп. судових втрат з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді