Справа № 372/4667/15-ц Головуючий у І інстанції Потабенко Л. В.
Провадження № 22-ц/780/3444/16 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 1 14.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілов О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Української міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління Держземагенства в Обухівському районі про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Обухівського районного суду з позовом до Української міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління Держземагенства в Обухівському районі про визнання права власності, в якому просив визнати за ним право власності на 2/3 частини земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та визнати нечинним та скасувати рішення виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області № 234 від 04.08.2000 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_5». Обґрунтовуючи заявлені по справі позовні вимоги позивач зазначив, що 07.05.1983 року його мати ОСОБА_6 отримала спадкове майно на 2/3 частини житлового будинку НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Обухівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер № 2-487, та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації Київської області 30.08.2002 року за № 38. Позивач на підставі заповіту, посвідченого 05.07.1990 року Обухівською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № НОМЕР_2, успадкувала 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1. 04.08.2000 року рішенням виконавчого комітету Української міської ради надано дозвіл ОСОБА_5 на підготовку документів для одержання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, на якій знаходиться АДРЕСА_1, загальною площею 0,18 га. Після смерті ОСОБА_5 1/3 частина оспорюваної земельної ділянки належить на праві приватної власності ОСОБА_4, а 2/3 частини у приватній власності ОСОБА_3 Зважаючи на зазначене, позивач просить визнати за ним права власності на 2/3 частини земельної ділянки та визнати нечинним та скасувати рішення виконавчого комітету Української міської ради, оскільки до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подала апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що 07.05.1983 року ОСОБА_6 отримала спадкове майно на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Обухівською державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 2-487, та зареєстрованого в Обухівському бюро технічної інвентаризації Київської області 30.08.2002 року за № 38, а 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримав ОСОБА_4.

03.12.2001 року ОСОБА_6, померла.

04.08.2000 року рішенням виконавчого комітету Української міської ради № 234 було передано ОСОБА_5 в приватну власність земельну ділянку орієнтовною площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0835 га для ведення підсобного господарства в АДРЕСА_2.

04.08.2005 року ОСОБА_5 отримав два державні акти на право власності на землю, а саме на земельну ділянку площею 0,082 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, та на земельну ділянку розміром 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадкоємцями майна якого були його діти ОСОБА_3, та ОСОБА_4

21.03.2008 року ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_6, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_5 на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 2-737.

17.02.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини земельної ділянки розміром 0,082 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, яка належала ОСОБА_5

17.02.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини земельної ділянки розміром 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, яка належала ОСОБА_5.

17.02.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/9 частини жилого будинку без конкретного користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 15.11.2000 року.

17.02.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що належав ОСОБА_5.

17.02.2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності за законом на 2/3 частини земельної ділянки розміром 0,82 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, яка належала ОСОБА_5.

17.02.2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини земельної ділянки розміром 0,100 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, яка належала ОСОБА_5.

17.02.2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/9 частини жилого будинку без конкретного користування, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 15.11.2000 року.

17.02.2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що належав ОСОБА_5.

27.03.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0821 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_6.

27.03.2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0999 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № НОМЕР_7.

Згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Положеннями ч.ч.1.2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 15 ЦК України передбачено виникнення права особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі змістом статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ст. 66 ЗУ «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» зазначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 18 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви право володільця (фізичної або юридичної особи та ін..). У зв'язку з тим, що спадкоємцею померлої, що прийняли спадщину, вважаються правонаступниками спадкодавця, то до складу спадщини входить і обов'язок зареєструвати право власності померлого на нерухомість, що входить до складу спадкового майна.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, як вбачається зі змісту ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, за часом виникнення спірних правовідносин, і як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 16.04.2004 року № 7" Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі і споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року, право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угоди, а право користування - на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем. Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі, споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту її частини, одна з яких зайнята жилим будинком, будівлею чи спорудою, а інша необхідна для їх обслуговування.

Таким чином враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, про те, позивач своє право на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1, у передбаченому законом порядку не зареєстрував, та відповідно не набув право власності на 2/3 частини житлового будинку, крім того позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того що у його матері перебувала у власності чи у користуванні спірна земельна ділянка.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню в зв"язку з його недоведеністю.

Отже враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: