Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/590/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
Доповідач Сукач Т. О.
РІШЕННЯ

Іменем України

11.04.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Сукач Т.О.

суддів - Кривохижі В.І., Мурашка С.І.

за участі секретаря - Напрюшкіної О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до спільного підприємства товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року і

в с т а н о в и л а :

23 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову посилався на те, що з листопада 2013 року він працював у СП ТОВ «Світловодськпобут» начальником гаража, 02 січня 2014 року його переведено на посаду начальника дільниці теплових мереж. 22 квітня 2015 року він подав заяву про звільнення з займаної посади відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю. Проте 06 травня 2015 року його було звільнено з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП за власним бажанням, наказ № 64/к від 06 травня 2015 року.

Вважаючи звільнення незаконним, просив поновити його на роботі та стягнути з СП ТОВ «Світловодськпобут» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року позов задоволено частково. Позивача поновлено на посаді начальника дільниці теплових мереж СП ТОВ «Світловодськпобут», з відповідача на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 17 736,69 грн. та у доход держави 243,60 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить змінити рішення суду та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29 787,33 грн., замість 17 736,69 грн. визначених судом. Зокрема, вказує на те, що суд помилково стягнув з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по дату його працевлаштування за новим місцем роботи. Такий висновок суду суперечить положенням ч.2 ст.235 КЗпП України та розясненням, що містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

В апеляційній скарзі СП ТОВ «Світловодськпобут» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить постановити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову. Зазначає, що судом не враховано ту обставину, що позивачем пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. Копію трудової книжки позивач отримав поштою 19 травня 2015 року, а до суду звернувся 23 червня 2015 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, , який підтримував доводи апеляційної скарги позивача та заперечував проти скарги відповідача, пояснення представника СП ТОВ «Світловодськпобут», ОСОБА_4, який вважав скаргу відповідача обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги позивача безпідставними, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та обґрунтованість доводів апеляційної скарги у встановлених статтю 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а скарга СП ТОВ «Світловодськпобут» має бути відхилена з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу № 258/к від 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу у СП ТОВ «Світловодськпобут» начальником гаража. 02 січня 2014 року його було переведено начальником дільниці теплових мереж цього ж підприємства, наказ № 3/к від 02.01.2014 року (а.с.5).

22 квітня 2015 року позивач звернувся до СП ТОВ «Світловодськпобут» із заявою, в якій просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з невиконанням роботодавцем закону про працю (а.с.4).

Наказом СП ТОВ «Світловодськпобут» № 64/к від 06 травня 2015 року позивача звільнено з роботи з 06 травня 2015 року за ч.1 ст.38 КЗпП України (а.с.67).

Відповідно до положень ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Пленум Верховного Суду України в п.18 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У правовій позиції, що була висловлена Верховним Судом України в постанові від 31 жовтня 2012 року у справі №6-120 цс 12, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів, зазначено, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України.

Суд першої інстанції належним чином зясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального права, практику Верховного Суду України в частині вирішення вимог позивача про поновлення на роботі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача з роботи за ч.1 ст. 38 КЗпП України, оскільки у заяві, адресованій керівнику підприємства, позивачем була зазначена інша підстава розірвання трудового договору за власним бажанням, а саме: невиконання роботодавцем законів про працю, що передбачено ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому позивача було звільнено з роботи з порушенням норм трудового законодавства.

Статтею 233 ч.1 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ч.2 ст.47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Оскільки, як встановлено судом, звільнення позивача з займаної посади здійснено не з підстав, зазначених у його заяві, то таке звільнення не може вважатися звільненням з ініціативи працівника, а фактично є звільненням з ініціативи роботодавця.

Судом встановлено, що з наказом про звільнення ОСОБА_2 ознайомлений не був, копія наказу про звільнення з роботи йому відповідачем вручена не була. Тому правильним є висновок суду про те, що, встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду за захистом порушеного права, позивачем не був пропущений.

Обґрунтовуючи доводи про порушення позивачем строку звернення до суду, представник відповідача в суді першої інстанції і в апеляційній скарзі посилається на те, в день звільнення позивач був відсутній на роботі, тому трудова книжка була направлена на його адресу поштою, отримана ним 19 травня 2015 року і з цього часу розпочинається для позивача строк звернення до суду, однак, позов предявлено лише 23 червня 2015 року (а.с.103,106,130).

З такими доводами відповідача погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерством юстиції України, Міністерством соціального захисту населення України № 58 від 29.07.93 року (із змінами) записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобовязаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктом 4.2. вказаної Інструкції передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання

трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Докази того, що позивач надавав відповідачу письмову згоду на пересилання його трудової книжки поштою, відповідач не надав.

Не надано таких доказів відповідачем і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги СП ТОВ «Світловодськпобут» не містять правових підстав для скасування рішення суду, тому вона підлягає відхиленню.

За приписами ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у разі виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 з наступними змінами і доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-195цс14.

Проте суд, пославшись в рішенні на Порядок обчислення середньої заробітної плати, неправильно визначив середньоденний заробіток позивача, що призвело до неправильного визначення судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача.

Із довідки Пенсійного фонду України в місті Світловодськ форми ОК-5 від 12 січня 2016 року та довідки СП ТОВ «Світловодськпобут» від 14.03.2016 року № 14/03-2 встановлено, що за березень 2015 року позивачу нараховано заробітну плату в розмірі 4 847 грн.47 коп., за квітень 4 158 грн. 38 коп. Отже, за два місяці, що передували звільненню, позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 9 005 грн.85 коп. Кількість днів відпрацьованих за цей період складає 38 (а.с.115,182,183). Таким чином середньоденний заробіток позивача становить 236, 996 грн. (9 005 грн.85 коп.: 38 днів, або 4 502 грн. 25 коп. : 19 днів ), а не 203 грн.87 коп., як визначив суд .

ОСОБА_2 звільнено з роботи 06 травня 2015 року та поновлено на роботі 13 січня 2016 року, вимушений прогул становить 172 дні, а не 87 як помилково вказав суд. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 40 763 грн. 31 коп. (236, 996 грн. х 172 дні).

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час ( абзац 2 п.32 вказаної постанови Пленуму).

Ураховуючи вказане розяснення Верховного Суду України не можна погодитися з висновком суду про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача до дати його працевлаштування за новим місцем роботи.

Встановлено, що з 10 вересня 2015 року позивач працював у ТОВ «СвітЕкоЕнерго» (а.с.115). На час ухвалення рішення про поновлення на роботі, за новим місцем роботи йому нараховано заробітну плату в розмірі 5 536 грн. 33 коп.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 травня 2015 року по 13 січня 2016 року в сумі 35 226 грн. 98 коп.( 40 763 грн. 31 коп. - 5 536 грн. 33 коп.), що обрахована без урахуванням прибуткового податку та інших необхідних платежів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправильного застосування судом норм матеріального права при вирішення його вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК.

В порушення цих розяснень, суд першої інстанції в резолютивній частині рішення не зазначив дату, з якої відновлено права позивача та його поновлено на роботі. Тому резолютивну частину рішення суду необхідно доповнити та зазначити, що позивача поновлено на роботі в СП ТОВ «Світловодськпобут» з 06 травня 2015 року.

При вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та дати відновлення порушеного права позивача, суд неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що відповідно п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України з СП ТОВ «Світловодськпобут» у доход держави підлягає стягненню 352 грн.27 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.209,307,308,309,313,314,315 ЦПК України колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 січня 2016 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінити.

Стягнути з Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на користь ОСОБА_2 сердн6ій заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 35 226 (тридцять пять тисяч двісті двадцять шість) грн. 98 коп., який обраховано без урахуванням прибуткового податку та інших необхідних платежів.

Стягнути з Спільного підприємства Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» у доход держави 352 грн.27 коп. судового збору.

Доповнити абзац другий резолютивної частини рішення після слів СП ТОВ «Світловодськпобут» словами і цифрам « з 06 травня 2015 року».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Т.О.Сукач

Судді В.І.Кривохижа

ОСОБА_5