У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Ямпільська міська рада Вінницької області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання безпідставною відмову в погодженні встановлених меж сумісного землекористування, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння, внесення до них змін щодо відчуженого майна, усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення майнової та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог станом на 16 січня 2014 року просила усунути їй перешкоди, які чинить ОСОБА_4, у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_1 Вінницької області, заборонивши останній вчиняти будь-які незаконні дії, що перешкоджають у закінченні будівництва господарських будівель та комунікативних споруд; визнати неправомірною безпідставну відмову ОСОБА_4 у погодженні меж між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона та ОСОБА_4 є суміжними землекористувачами, оскільки їй належить житловий будинок із господарськими спорудами по АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 - житловий будинок по АДРЕСА_2.

Одержавши відповідний дозвіл виконавчого комітету Ямпільської міської ради, вона приступила до знесення свого старого будинку та спорудження нового будинку з господарськими будівлями і виготовлення відповідної технічної документації.

8 серпня 2006 року комісією Ямпільської міської ради складено акт про погодження меж між їхніми земельними ділянками, який сторони підписали.

У серпні 2006 року комісією Ямпільської міської ради складено акт, відповідно до змісту якого рішенням виконавчого комітету від 3 червня 1988 року № 233 ОСОБА_4 надано в безстрокове користування земельну ділянку площею 0,09 га, а фактично вона використовує 0,1050 га. Згідно записів кадастрової документації за домоволодінням АДРЕСА_2 помилково рахується 0,1050 га, а за її будинком - 0,092 га, що відповідає дійсності. В акті також запропоновано затвердити план-схему розподілу земельних ділянок, на підставі якого було прийнято рішення міської ради від 5 червня 1988 року.

9 серпня 2006 року рішенням Ямпільської міської ради вирішено не погоджувати акт комісії від 8 серпня 2006 року щодо встановлення розмірів земельних ділянок із визначенням їх меж, а також доручено постійній комісії з питань земельних ресурсів подати пропозиції і схему розподілу на розгляд чергової сесії міської ради.

14 серпня 2006 року комісією Ямпільської міської ради повторно проведено обстеження земельних ділянок її та ОСОБА_4 і, за погодженням обох сторін, визначено межі земельних ділянок шляхом забиття металевих та дерев'яних стовпчиків, а також натягнуто металеву проволоку. Під час складання цього акта сторони зобов'язались не чинити одна одній перешкод у користуванні земельними ділянками, пам'ятати про правила добросусідства, а також розібрати старий сарай на межі їх земельних ділянок.

Незважаючи на такі зобов'язання, ОСОБА_4 продовжує чинити їй перешкоди у встановленні межі між їх земельними ділянками та у будівництві гаража, оскільки самовільно знищила встановлені комісією міської ради межові знаки, постійно вчиняє сварки, бійки, наполягаючи, що межі між земельними ділянками встановлено неправильно, а ОСОБА_9 не має права проводити будь-які будівельні роботи.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння № АДРЕСА_1, укладений 22 березня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що діяв у інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, а також договір купівлі-продажу цього ж домоволодіння, укладений 7 червня 2006 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що діяли в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, в частині продажу кам'яного сараю літ. «Б»; внести зміни до оспорюваних договорів купівлі-продажу, зазначивши, що відчужувалась 1/2 частка цього кам'яного сараю; усунути перешкоди у користуванні власністю, зобов'язавши ОСОБА_3 відновити стан домоволодіння, який існував до порушення; стягнути з ОСОБА_3 майнову шкоду у розмірі 22 900 грн, а також моральну шкоду у розмірі 22 900 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 як суміжний землекористувач чинить їй перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_2. Зокрема, остання придбала у ОСОБА_6 домоволодіння № АДРЕСА_1, до кого входить кам'яний сарай, який частково знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_3, а частково - на земельній ділянці ОСОБА_4, а також спорудила кам'яну огорожу між їх земельними ділянками.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були власниками тільки Ѕ частини сараю літ. «Б» та не могли відчужити ОСОБА_3 весь цей сарай; таке відчуження стало можливим внаслідок помилки, допущеної нотаріусом під час нотаріального посвідчення договору 22 березня 2000 року.

Співвласником іншої частини гаражу літ. «Б» є ОСОБА_4

Зміст оспорюваних договорів купівлі-продажу їй став відомим тільки під час судового розгляду справи у вересні 2012 року-січні 2013 року.

Крім того, 20 грудня 2012 року ОСОБА_3 разом із громадянами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проникли у належну ОСОБА_4 частину кам'яного сараю літ. «Б», який розташовано на її частині земельної ділянки, та зруйнували його, завдавши шкоди.

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 25 вересня 2014 року вказані справи об'єднано в одне провадження.

Справа розглядалась судами різних інстанцій неодноразово.

Останнім рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2014 року ОСОБА_4 у позові відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірною безпідставну відмову ОСОБА_4 у погодженні меж суміжного землекористування між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 Вінницької області.

У іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 3 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 у позові відмовлено, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсними у частині відчуження Ѕ частки сараю кам'яного літ. «Б» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 у м. Ямпіль Вінницької області, укладений 22 березня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що діяв в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння, укладений 7 червня 2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_13 як законними представниками ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування майнової шкоди 3 787 грн.

У іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду в справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради від 30 вересня 1966 року ОСОБА_4 надано право індивідуального будівництва на земельній ділянці АДРЕСА_3 загальною площею 900 кв.м зі строком будівництва - 3 роки.

Актом від 13 квітня 1967 року ОСОБА_4 відведено в натурі земельну ділянку площею 900 кв.м по АДРЕСА_3. На плані відводу земельної ділянки в експлікації проектовано будівлі, в тому числі й сарай.

Відповідно до договору від 13 липня 1967 року виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради ОСОБА_4 надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно.

Рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради від 12 січня 1988 року затверджено акт приймання індивідуального житлового будинку ОСОБА_4 по АДРЕСА_4.

28 січня 1988 року за ОСОБА_4 в органах технічної інвентаризації зареєстровано домоволодіння по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради від 3 червня 1988 року за ОСОБА_4 на праві постійного землекористування затверджено земельну ділянку площею 900 кв.м. Відповідно до схеми земельної ділянки із матеріалів інвентаризаційної справи, лінія суміжного землекористування проходить по Ѕ частці сараю літ. «Б».

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 лютого 1987 року ОСОБА_4 успадкувала кам'яний будинок по АДРЕСА_5, жилою площею 25,1 кв.м, розташований на присадибній ділянці площею 920 кв.м, до якого прилягають надвірні будівлі: сарай літ. «Б», погріб літ. «В», вбиральня літ. «Г» і огорожа 1-3. Це спадкове майно належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 4 квітня 1985 року.

Судами також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19 грудня 1987 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 придбав житловий будинок по АДРЕСА_1 Вінницької області, розташований на земельній ділянці площею 920 кв.м. До будинку прилягають наступні надвірні будівлі: сарай літ. «Б» - Ѕ частка, погріб літ. «В», вбиральня літ. «Г» і огорожа І.

Згідно із договором купівлі-продажу від 22 березня 2000 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6, який діяв в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, житловий будинок із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 Вінницької області літ. «А» та сарай літ. «Б», погріб літ. «В», вбиральню літ. «Г» і огорожу І.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 7 червня 2006 року ОСОБА_6 і ОСОБА_13, які діяли як законні представники ОСОБА_10, продали ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1 Вінницької області. На земельній ділянці розташовані житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», погріб літ. «В», вбиральня літ. «Г» і огорожа І.

Рішенням виконавчого комітету Ямпільської міської ради Вінницької області від 12 липня 2006 року ОСОБА_3 надано дозвіл на знесення існуючого старого житлового будинку і сараю та на будівництво нового житлового будинку, гаражу і сараю по АДРЕСА_1 Вінницької області, а 3 серпня того ж року інспекцією видано дозвіл на будівництво цих об'єктів.

Згідно з актом погодження сторін та встановлення межових знаків від 14 серпня 2006 року встановлено межові знаки на місцевості, які передано на зберігання ОСОБА_3, про що свідчать підписи сторін.

Рішенням Ямпільської міської ради Вінницької області від 12 грудня 2006 року затверджено акт погодження меж між земельними ділянками сторін та встановлення межових знаків від 14 серпня 2006 року за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_3, надано дозвіл на приватизацію ними земельних ділянок за фактом їх використання.

Рішенням Ямпільської міської ради від 14 лютого 2013 року надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі (на місцевості), у ній міститься абрис зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_3, а також протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, який не підписано ОСОБА_4

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині визнання неправомірною відмови ОСОБА_4 у погодженні меж суміжного землекористування, суд першої інстанції виходив із того, що такий спосіб захисту відповідає чинному законодавству, оскільки відмова ОСОБА_4 у погодженні меж є необґрунтованою та позбавляє ОСОБА_3 можливості оформити право власності на земельну ділянку. Крім того, розроблена технічна документація на земельну ділянку ОСОБА_3 містить абрис її зовнішніх меж, який не порушує, а навпаки - відповідає розміру присадибної земельної ділянки ОСОБА_4

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій частині, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові, оскільки рішенням Ямпільської міської ради від 12 грудня 2006 року, яке сторонами не оскаржено, вже затверджено акт погодження сторонами меж земельних ділянок та встановлення межових знаків, складений 14 серпня 2006 року за участю ОСОБА_4 та ОСОБА_8 Цей акт врахований Ямпільською міською радою при прийняття рішення від 12 грудня 2006 року, яке сторонами не оспорене та може бути підставою для оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки.

Рішення апеляційного суду у цій частині відповідає обставинам, що ним встановлені, і ґрунтується на законі, тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його скасування у цій частині.

Відмовляючи ОСОБА_4 у позові про визнання частково недійсними договорів купівлі-продажу від 22 березня 2000 року та 7 червня 2006 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 є неналежним позивачем, оскільки вона не є стороною цих договорів.

Відмову ОСОБА_4 у відшкодуванні шкоди суд першої інстанції обґрунтував відсутністю належних і допустимих доказів на підтвердження її права власності на сарай, недоведеністю вини ОСОБА_3 у його пошкодженні, а також виходив із того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного сараю.

Зробивши висновок про те , що ОСОБА_3 не набула статусу власника земельної ділянки і не має правових підстав для судового захисту прав на землю, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився і апеляційний суд, відмовив їй в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Із висновками про відмову в позові ОСОБА_14 в частині її вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_3 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Частиною 2 статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що у ОСОБА_3 не виникло право власності на земельну ділянку з огляду на редакцію ст. 120 ЗК України на час набуття нею права власності на домоволодіння.

Проте не врахував, що домоволодіння ОСОБА_3 розміщене на земельній ділянці по АДРЕСА_1 Вінницької області площею 900 кв.м і рішенням Ямпільської міської ради від 14 лютого 2013 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки по АДРЕСА_1.

На вказане також звертав увагу суд касаційної інстанції в ухвалі від 30 жовтня 2013 року.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_14 обґрунтовувала свої вимоги в цій частині тим, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди у будівництві нового будинку та господарських споруд на земельній ділянці по АДРЕСА_1 Вінницької області, яку вона має намір приватизувати.

Апеляційний суд не перевірив належним чином такі доводи ОСОБА_14, не дав оцінку доказам та передчасно відмовив у позові в цій частині.

Суд першої інстанції відмовив в позові ОСОБА_14 у цій частині з таких самих підстав, тому і рішення суду першої інстанції, і рішення апеляційного суду в частині відмови в позові ОСОБА_14 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою підлягають скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22 березня 2000 року та 7 червня 2006 року щодо відчуження Ѕ частки сараю літ. «Б» та ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що з позовом про оспорення правочину мають право звернутись не тільки сторони такого правочину, але й інші особи за умови, що вони доведуть порушення їх прав цим правочином. Оскільки ОСОБА_4 продала 19 грудня 1987 року ОСОБА_5 тільки Ѕ частку сараю літ. «Б» по АДРЕСА_1 Вінницької області, а останній за договором купівлі-продажу від 22 березня 2000 року продав ОСОБА_6 уже цілий сарай літ. «Б», який 7 червня 2006 року було придбано ОСОБА_3, то такі договори в частині відчуження Ѕ частки сараю літ. «Б» підлягають визнанню недійсними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні ОСОБА_4 майнової шкоди та ухваливши нове рішення про задоволення позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що знесення ОСОБА_3 частини їх спільного сараю літ. «Б» з боку земельної ділянки ОСОБА_3 призвело до завдання майнової шкоди тій частині сараю літ. «Б», яка належить ОСОБА_4 За таких обставин ОСОБА_3 має відшкодувати ОСОБА_4 вартість ремонтно-відновлювальних робіт, яка відповідно до висновку експерта від 3 червня 2014 року становить 3 787 грн.

З такими висновками погодитись також не можна.

Згідно із ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи справу в частині визнання правочинів (угод) недійсними, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що за змістом вказаних положень ЦК Української РСР та ЦК України випливає, що пред'являти вимогу про визнання правочинів (угод) недійсними мають право як учасники цих договорів, так і особи, права яких порушені такими правочинами (угодами).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач.

Таким чином, саме між позивачем і відповідачем, як носіями матеріально-правових відносин, виникає матеріально-правовий спір, який підлягає вирішенню судом.

Визнавши недійсними оспорювані договори за позовом ОСОБА_4, апеляційний суд не звернув уваги на те, що не всі учасники оспорюваних договорів залучені до участі у справі в якості відповідачів та фактично вирішив спір між позивачем ОСОБА_4, відповідачем ОСОБА_3 та третіми особами, які були сторонами оспорюваних договорів.

Суд першої інстанції, вирішуючи цю позовну вимогу ОСОБА_4, не роз'яснив їй право заявити клопотання про залучення всіх сторін оспорюваних правочинів до участі у справі як відповідачів, а також не врахував підстави позову ОСОБА_4 та дійшов необґрунтовано висновку, що вона не є належним позивачем, оскільки не є стороною оспорюваних нею договорів.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що належним способом захисту прав ОСОБА_4 є витребування Ѕ частини сараю літ. «Б» із чужого незаконного володіння, оскільки вимоги про визнання договорів недійсними пред'явлено з підстав помилки під час їх нотаріального посвідчення. Крім того, ОСОБА_4 не посилалась на те, що Ѕ частка сараю літ. «Б», яка перебуває на території домоволодіння, вибула з її володіння.

Оскільки вимога ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральнох шкоди, завданої пошкодженням належної їй частини сараю літ. «Б», пов'язана із визнанням недійсними договорів купівлі-продажу від 22 березня 2000 року та 7 червня 2006 року, а ОСОБА_14 вважає себе власником усього сараю літ. «Б» відповідно до договору від 7 червня 2006 року, то рішення судів у цій частині підлягають скасуванню із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 квітня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4, а також в частині вирішення позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 3 квітня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання відмови у погодженні меж неправомірною залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О.Кузнєцов
Судді: Т.І.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова