№621/1508/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

12 грудня 2016 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Акулової А.М.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

27 липня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначила, що 04 лютого 2003 року між нею та ОСОБА_5, ОСОБА_4, було укладено договір довічного утримання. На підставі вказаного договору позивач передала у власність набувачам ОСОБА_5, ОСОБА_4, в рівних частинах кожному, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, а набувачі, зобов'язалися довічно, повністю утримувати, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в безкоштовному довічному користуванні житловий будинок з надвірними будівлями. Вартість матеріального забезпечення (догляду) визначена сторонами в розмірі 100 грн., на місяць. У будинку був зареєстрований ОСОБА_4

З моменту підписання договору відповідачі не виконували взятих на себе зобов'язань і не надавали будь-якої допомоги, догляду та матеріального забезпечення. Проживали за час дії договору окремо, не забезпечували необхідною допомогою та доглядом. Тому, в березні 2013 року, позивач була змушена звернутися до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року по справі № 621/919/13-ц, вказаний договір довічного утримання розірвано, рішення набрало законної сили. В ході розгляду вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 дійсно одна мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Зареєстрований ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживає і не проживав.

28 листопада 2005 року ОСОБА_3 звернулася до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про прийняття її на обслуговування. З 28 листопада 2005 року по 14 лютого 2011 року перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської РДА Харківської області та отримувала соціальні послуги, що надаються непрацездатному громадянинові з ІІІ групою рухомої активності. Таким чином, в ході розгляду справи № 621/919/13-ц достеменно встановлено, що ОСОБА_4 з моменту своєї реєстрації в будинку не проживав та не надавав будь-якої допомоги. Після розірвання договору довічного утримання ОСОБА_4 жодного разу не з'являвся в будинку, будь-яких витрат по утриманню будинку не ніс. Позивачнеодноразово зверталася до відповідача з вимогою знятися з реєстрації, але у добровільному порядку не бажає цього робити. У зв'язку з чим просила позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та пояснила, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року у справі № 621/919/13-ц встановлено, що ОСОБА_3 дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_1, крім неї, за вказаною адресою значиться зареєстрованим ОСОБА_4, однак не проживав та будь-якої матеріальної допомоги ОСОБА_3 не надавав. Просила позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засідання пояснив, що зі ОСОБА_3 він спілкується з 1997 року, оскільки вона є тіткою його дружини. З 2003 року, після укладення договору довічного утримання, він приїздив в с. Мохнач у вихідні дні, оскільки працює в м. Харків. Особисті речі його знаходяться у м. Харків, а деякі в с. Мохнач. Після того, як у 2012 році з'явився племінник ОСОБА_3, остання почала перешкоджати у доступі до домоволодіння, змінила замки на вхідних дверях. Для бабусі, у будинку здійснювали поточний ремонт, збудували баню, думали, що після виходу на пенсію, будуть мешкати в с. Мохнач. Приїздили до ОСОБА_3 влітку 2016 року, однак, остання до будинку не впустила. З приводу перешкоджання доступу до домоволодіння до правоохоронців з відповідними заявами не звертався. На теперішній час у ОСОБА_3 залишилися речі, які були придбані для неї та особистого користування, однак, остання їх не віддає.

Представник відповідача ОСОБА_2, позов не визнав вказуючи, що позивач пізпідставно посилається на норми ст. 405 ЦК україни, а до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 107 ЖК України. Зазначив, що докази, які б свідчили про непроживання ОСОБА_4 у спірному будинку відсутні, позивач перешкоджає відповідачу у доступі до будинку, а тому ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації з поважних причин.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку:

Спірним є питання про визнання ОСОБА_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2013 року, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.10.2013 року, розірвано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, посвідчений 04.02.2004 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під номером 99. ( а.с. 7-9)

В ході розгляду вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 дійсно одна мешкає за адресою: АДРЕСА_1. Зареєстрований ОСОБА_4, за вказаною адресою не проживає і не проживав, що було підтверджено актом обстеження умов проживання, складеного 23 березня 2013 року депутатом Скрипаївської сільської ради Зміївського району Харківської області Петровим О. І.

28 листопада 2005 року ОСОБА_3 звернулася до територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської районної державної адміністрації Харківської області з заявою про прийняття її на обслуговування. З 28 листопада 2005 року по 14 лютого 2011 року перебувала на обслуговуванні територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Зміївської РДА Харківської області та отримувала соціальні послуги, що надаються непрацездатному громадянинові з ІІІ групою рухомої активності.

Отже, в ході розгляду справи № 621/919/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_4 з моменту своєї реєстрації в будинку АДРЕСА_1, не проживав.

Відповідно до ч. 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, як вбачається з акту обстеження від 13.07.2016 року, складеного депутатом Скрипаївської сільської ради виборчого округу № 14 ОСОБА_8, будинок за адресою : АДРЕСА_1, в цілому належить ОСОБА_3 В даному домоволодінні зареєстрований ОСОБА_4, але фактично не проживає понад 16 років. (а.с. 13)

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 457/967-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює права власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які правочини, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього зв'язку з конкретним місцем.

Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстав заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У судовому засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_9 пояснив, що мешкає по сусідству зі ОСОБА_3 ОСОБА_4 у будинку ОСОБА_3 не проживав, приїздив лише на вихідні дні. Бачив, як будували сарай, ставили паркан.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показала про те, що нею було складено акт обстеження житлових умов ОСОБА_3, де зазначила про те, що ОСОБА_4 у будинку не проживає з моменту реєстрації, понад 16 років. Він приїздив інколи надавав допомогу ОСОБА_3, але як на її думку, не на виконання умов договору довічного утримання, а задля власних потреб. Останній раз бачила ОСОБА_4 місяць тому, коли забирав свої речі.

У судовому засіданні допитаний у якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_3 є його тіткою. З 2005 року він один - два рази на тиждень приїздить до неї. На протязі всього часу ОСОБА_3 мешкає одна. Сторонні речі у будинку тітки він бачив. ОСОБА_4 мешкав у м. Харків, інколи приїздив до ОСОБА_3 у вихідні дні. У 2016 році він бачив ОСОБА_4 лише один раз, восени, коли останній забирав свої речі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що допомагала ОСОБА_12 здійснювати догляд за ОСОБА_3 відповідач мав намір проживати у ОСОБА_3, у зв'язку з чим збудував сарай та баню. Чи проживав на протязі 2016 року ОСОБА_4 в домоволодінні ОСОБА_3, їй невідомо, оскільки у цей період ОСОБА_3 нікого до будинку не пускала. ОСОБА_4 мешкає в м. Харків.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що дев'ять місяців на рік мешкає в с. Мохнач, у 2016 році проживав у період з квітня до 21 листопада 2016 року. У цей період ОСОБА_4 неодноразово приїздив в с. Мохнач, однак ОСОБА_3 до будинку його не пускала. Скарг від ОСОБА_3 у відношенні ОСОБА_4 він не чув. Після того як з'явився племінник ОСОБА_3, остання змінила своє ставлення до відповідача. ОСОБА_4 мав намір проживати в домоволодінні ОСОБА_3 у зв'язку з чим облаштовував подвір'я, збудував сарай, баню.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 надав аналогічні пояснення.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що відповідач у справі її чоловік. З 1980 року чоловік зареєстрований у будинку ОСОБА_3 До 2016 року здійснювали за нею догляд, облаштовували подвір'я. На протязі 2016 року декілька разів приїздили до ОСОБА_3, однак остання до будинку не пускала. Весною 2016 року вона змогла потрапити до ОСОБА_3, прибрала в будинку. Влітку ОСОБА_4 також мав змогу потрапити до будинку, звідки забирав свої речі. Постійно ОСОБА_4 проживав в с. Мохнач перші тижні 2013 року.

Аналізуючи показання свідків, суд дійшов до висновку про те, що ОСОБА_4 не проживав за місцем реєстрації, в тому числі у строки, визначені ст. 405 ЦК України.

Посилання відповідача щодо вчинення дії по благоустрою будинку, будівництво надвірних споруд, суд розцінює, як дії, що вчинялись на виконання умов договору довічного утримання та як такі, що не стосуються предмету спору.

Доводи про намір проживання у будинку, перешкоди з боку ОСОБА_3, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідачем не наведено об'єктивних фактів щодо порушення його прав у користуванні спірним жилим приміщенням та даних які б свідчили про реалізацію наміру на вселення у будинок, зокрема шляхом звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Суд, окрім того, критично ставиться до посилань представника відповідача, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ст. 107 ЖК України, оскільки застосування цих правових норм можливо лише тоді, коли мова іде про громадян, які набули право користування житловим приміщенням у державному та комунальному житловому фонді, однак втратили до нього інтерес з різних підстав.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 не проживає за адресою реєстрації понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, фактично мешкає за іншою адресою в м. Харків, що не спростовував сам відповідач у судовому засіданні, тобто має інше постійне місця проживання, не приймає участі в утриманні спірного житла та оплаті комунальних послуг за користування ним, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3, та необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Керуючись ст. 319,405 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресом АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: