н/п 2/490/457/2016 Справа № 490/2/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
06 липня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді Гуденко О.А.
при секретарі Гудковій Є.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання кредитного договору недійсним, та за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою
Ухвалою суду від 21 жовтня 2015 року було скасоване заочне рішення по справі від 15 квітня 2015 року.
Ухвалою суду від 04 лютого 2016 року прийнято та об'єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_2 до Банку про визнання припиненою поруку за договором поруки № б/н від 18 вересня 2008 року. В обгрунтування позовних вимог позивачка посилалася на ч.1 ст. 559 ЦК України , оскільки відбулося збільшення основного зобов'язання без згоди поручителя а саме з моменту укладення Додаткової угоди № 1 від 18.09.2007 року . Так п.п.1.2-1.5 Додаткової угоди внесені зміни до кредитного договору стосовно сплати додаткової комісії на користь кредитора, зміни стосовно обов'язку позичальника сплачувати страхові платежі, передбачено збільшення процентної ставки у випадку настання певних обставин.
Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти зустрічних позовних вимог заперечує з підстав, викладених в письмових запереченнях.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, направили свого представника.
Представник відповідачів ОСОБА_3 надав в останнє судове засідання заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення зустрічних позовів з викладених у позовах підстав, у задоволенні первісного позову просив відмовити за недоведеністю та безпідставністю.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
18 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до остання зобовязалася перед позивачем солідарно відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобовязань перед позивачем, що виникли з вищевказаного Договору про надання споживчого кредиту, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
18 вересня 2007 року між Банком та Позичальником була укладена Додаткова угода №1 до вищевказаного Договору, відповідно до якої сторони внесли певні зміни до Договору.
Згідно п.1.2-1.5 Додаткової угоди були внесені зміни до п.п.1.3.5 Кредитного договору стосовно додаткової комісії , але сплата комісії і була передбачена п. 1.3.4 кредитного договору і було лише уточнено, що сплата комісії відбувається на умовах, визначених у цьому Договорі, - отже твердження позивача ОСОБА_2В, щодо збільшення обсягу її відповідальності як поручителя внаслідок введення додаткової комісії за кредитом є хибним.
Пунктом 4.8 кредитного договору був передбачений обов'язок застрахувати за власний рахунок предмет застави.
З наданого Банком графіку погашення кредиту, наданого позичальнику при укладанні договору, вбачається, що не передбачена взагалі щомісячна сплата комісії, крім одноразової за надання кредиту в день підписання та управління кредитом та у розмірі 0,1 відсоток від суми кредиту в день підписання додаткової угоди. Але дійсно передбачені щорічні страхові платежі в розмірі 683 грн. В додатковій угоді деталізовано лише цей пункт з посиланням на положення ЗУ Про страхування - що також спростовує твердження позивача ОСОБА_2 щодо збільшення обсягу її відповідальності як поручителя внаслідок введення страхових платежів.
Пунктом 1.3.1 кредитного договору передбачено, що відсоткова ставка встановлюється на рівні 8,19 % річних і передбачено п. 1.3.2, що відсоткова ставка може змінюватися в разі настання будь-якої обставини, передбаченої п. 10.2 цього Договору .
Порядок зміни відсоткової ставки передбачено п. 10.2 кредитного договору в разі порушення позичальником кредитної дисципліни банк має право збільшити відсоткову ставку вдвічі. Зі змісту пункту 1.5 Додаткової угоди вбачається, що лише деталізується умови та розмір підвищення такої ставки в разі настання передбачених п. 10.2. Кредитного договору обставин, а не встановлює новий розмір процентної ставки позичальник, що також не може бути розцінено як збільшення обсягу відповідальності позичальника.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати неодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.
Відповідно умов договору поруки поручитель зобовязується відповідати за виконання ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором від 18 вересня 2007 року з врахуванням змін та доповнень, якщо такі будуть прийняті сторонами кредитного договору.
Враховуючи вищезазначене, суди доходить висновку що будь-яких змін, про внесення яких кредитор був зобовязаний повідомити та отримати згоду від поручителя, до кредитного договору не вносились, а ОСОБА_4 зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником зобовязань за кредитним договором, умовами якого передбачено збільшення розміру процентної ставки на залишок кредитної заборгованості при наявності простроченої заборгованості.
За такого, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2В, про припинення поруки слід відмовити за необґрунтованістю.
03.11.2014 року на адресу відповідачів надсилалися вимоги, відповідно до яких банк вимагав погасити заборгованість протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення.
Заява про збільшення позовних вимог від представника позивача до суду не надходила.
Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.
Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченою порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.
Згідно з ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому є обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню.
Що стосується вимог зустрічного позову, то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.
Посилаючись на те, що відповідач фактично надав не гроші позичальнику , а іншу річ швейцарські франки шляхом сплати грошового еквіваленту у гривні на умовах повернення не грошей, які фактично витрачені на видачу кредиту, а гривневого еквіваленту 570 швейцарських франків щомісячно.
У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Оцінивши зміст договору в сукупності з поясненнями предстаавників сторін у справі, суд приходить до висновку, що даний договір відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, оскільки зміст даної угоди не суперечить закону, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, правочин був вчинений у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даною угодою. Тому суд вважає безпідставним посилання позивача на ст.ст. 203, 215 ЦК України.
Вимоги позивача про визнання даного правочину удаваним суд вважає безпідставними, оскільки вони не засновані на законі. Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Аналіз даної норми закону свідчить про те, що воля обох сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину .
Тобто , за удаваною угодою у сторін не виникає жодних прав і обов'язків. Укладаючи удавану угоду , обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. Між тим, судом встановлено, що волевиявлення сторін було направлено саме на укладання договору дарування, позивачем в судовому засіданні не надано доказів того, що вони уклали його з метою приховати інший правочин та не доведено чи дійшли згоди сторони щодо усіх умов договору довічного утримання , який бажали приховати.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто кредит відрізняється від іншого позикового зобов'язання тим, що у кредит надаються виключно гроші, тоді як позика може бути надана не лише грошима, а і іншими речами, визначеними родовими ознаками, зокрема валютними цінностями.
Суд не приймає до уваги твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 стосовно того, що не розуміючи відмінності між іноземною валютою швейцарський франк як річчю та грошима вона, як споживач, не усвідомлювала , що такі умови сплати грошового еквіваленту вартості валютних коштів на день повернення унеможливлюють визначення вартості послуги споживчого кредиту, як суттєвої умови зобов'язання споживчого кредиту, наслідком чого є нікчемність правочину про надання споживчого кредиту.
По перше, таке твердження не відносить до підстав , з яких договір може бути визнаний удаваним- посилання на ст. 235 ЦК України з визначених підстав взагалі є наслідком невірного тлумачення норм права.
Посилання на неможливість на день підписання договору позичальником усвідомлювати, яку ціну, тобто скільки гривень в абсолютному цифровому значенні їй необхідно сплачувати як щомісячно, так і за весь період кредитування, оскільки неможливо передбачити яка конкретна ціна вартості валюти буде встановлена на день відповідного платежу - як на підставу визнання оспорюваного кредитного договору недійсним згідно ч.6 ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів, як такого, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики також є необґрунтованим.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Проте судом встановлено , що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Загальна вартість кредиту» та «Графік погашення кредиту», Інформаційного листа щодо умов кредитування, в тому числі швейцарських франків з попередженням і докладним роз'ясненням коливання курсових різниць, які підписані ОСОБА_1, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
З огляду на вищенаведене суд доходить до висновку, що необґрунтованим є твердження позивача за зустрічним позовом і стосовно того, що при укладанні оспорюваного договору Банк діяв всупереч вимогам ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів і під час пропонування споживачеві не надав або надав у нечіткій незрозумілий або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору.
Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 тривалий час виконував умови договору протягом майже 7 років і тільки з настанням фінансової кризи втратила можливість своєчасно погашати кредит, а кредитування в швейцарських франках обрала з огляду на найнижчу процентну ставку, що відносить до мотивів укладення правочину і н може бути підставою для його недійсності..
Таким чином, зміст оспорюваного кредитного договору свідчить, що він укладений з додержанням вимог цивільного законодавства та за вільного волевиявлення сторін, а визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті не суперечить нормам ч.2 ст. 524ЦК України.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору з підстав його удаваності, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання Кредитного договору недійсним, слід відмовити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. -в рівних частинах.
Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України, суд,
Позов Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк судовий збір в розмірі по 1827 грн. 00 коп. з кожного.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання кредитного договору недійсним- відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.