Справа №2/489/1143/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частку в нерухомому майні, витребування майна, включення частини майна до спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 витребувати на свою користь від відповідачки, як добросовісного набувача, дану частину квартири, а іншу 1/2частини цієї ж квартири включити до складу спадщини, що відкрилася після смерті 31 серпня 2003 р. матері ОСОБА_7.

Вимоги обґрунтував тим, що на підставі договору міни від 09 січня 2003 р. він та його мати набули право спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 в замін відчуження колишній дружині ОСОБА_4, їхньому спільному сину ОСОБА_1 та ОСОБА_5 22/100 частин домоволодіння №23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві, які належали йому та його матері в рівних частинах. Після смерті матері він захворів на онкологічне захворювання. У 2003 р. йому встановлено 1 групу інвалідності, а з 2005 р. визнано інвалідом 1 групи безстроково. З того часу, фактично перебував у різних лікувальних закладах України, а з травня 2012 р. постійно проживає і знаходиться на повному державному забезпеченні у Вознесенському геріатричному пансіонаті Миколаївської області. Так як в спірній квартирі не міг знаходитись самостійно, домовився зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_4 про те, що вона буде здавати квартиру в найм. Проте, у грудні 2014 дізнався, що за договором купівлі-продажу 20 квітня 2004 р. ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 виступаючи як власники спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. продали її ОСОБА_8, а той, в свою чергу, 08 листопада 2004 р. подарував квартиру ОСОБА_2

Вважаючи своє майнове право порушеним, оскільки ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_5 не мали право відчужувати квартиру власниками якої не були, звернувся до суду з даними вимогами.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали.

Відповідачка ОСОБА_2 з представником, третя особа ОСОБА_6 та представник ОСОБА_4 просили позов залишити без задоволення.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, встановив такі обставини.

За договором міни від 09 січня 2003 р. ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_7 обміняли належні їм в рівних частках 22/100 частини домоволодіння №23 по вул. Шевченка в м. Миколаєві на належну в рівних частинах ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.12).

Правовстановлюючим документом ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на дану квартиру був договір купівлі-продажу оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. (т. 1 а.с.9, 12).

ОСОБА_10 померла 31 серпня 2003 р. (т. 1 а.с.8).

Спадщину після неї фактично прийняв ОСОБА_1, оскільки був зареєстрований зі спадкодавцем на час смерті, спадкова справа заведена Першою миколаївською державною нотаріальною конторою.

За позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. договір купівлі ними та неповнолітньою ОСОБА_5 спірної квартири оформлений Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. був визнаний дійсним та визнано було за ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 право власності на 1/3 частини квартири за кожним (т. 1 а.с.14).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2004 р. як правовстановлюючого документу ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 продали за договором від 20 квітня 2004 р. дану квартиру ОСОБА_6, а той за договором від 08 листопада 2004 р. подарував квартиру своїй доньці ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13, 15)

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2015 р. рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2003 р. залишено без змін та встановлена обставина, що визнання дійсним договору оформленого Південною товарною біржею 18 грудня 1999 р. про купівлю ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 із визнанням права власності в рівних частках на спірну квартиру не призвело на час ухвалення рішення суду від 15 жовтня 2003 р. до виникнення їх права власності, оскільки власники квартири змінилися за наступною угодою від 09 січня 2003 р. (а.с.17-19).

Відповідачкою письмово заявлено про застосування строку позовної давності.

Касаційний суд скасовуючи ухвалою від 24 грудня 2015 р. в даній справі раніше ухвалені рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд зауважив на потребу перевірити застосування позовної давності, оскільки ще у липні 2011 р. ОСОБА_1 звертався до органів міліції із повідомлення про позбавлення його права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до правової позиції ВС України в постанові від 02 грудня 2015 р. в справі №6-895цс15 в разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності, то строк позовної давності підлягає поновленню.

Згідно оглянутих судом матеріалів перевірки Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_1 05 липня 2011 р. звернувся із заявою якою просив провести перевірку по відношенню до ОСОБА_4, яка 20 квітня 2004 р. продала квартиру АДРЕСА_1.

Згідно розписки ОСОБА_1 на титульному аркуші матеріалів перевірки він особисто 02 серпня 2011 р. отримав постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 27 липня 2011 р. в якій зазначено, що ОСОБА_2В є власником квартири на підставі договору купівлі-продажу

У відповідності до правового висновку ВС України в постанові від 22 квітня 2015 р. в постанові №6-209цс14 згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, де передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_7І, на законних підставах на спірну квартиру не припинялося і без відома позивача квартира вибула у власність ОСОБА_6, а потім ОСОБА_11

Виходячи з принципу рівності ідеальних часток у спільній власності (п. 5 постанови пленуму ВС України № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»), а саме у такій формі вона була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за договором від 09 січня 2003 р., то ОСОБА_1 має право на захист своєї ? частини спірної квартири у спосіб визначений ст. 388 ЦК України, тобто шляхом витребування, а не визнання права власності.

Витребування за змістом само по собі повертає право власності законному власникові і є підставою для реєстрації речового права.

Вимога про включення іншої ? частини квартири до складу спадщини ОСОБА_12 не має під собою законної підстави для задоволення. Позивачем в цій частині вимог обраний неналежний спосіб захисту спадкових прав.

Щодо застосування строку позовної давності, то суд вважає поважними причини пропуску строку звернення до суду.

Про наявність порушення свого майнового права зі сторони відповідачки ОСОБА_2 він дізнався у серпні 2011 р. за результатами перевірки своєї заяви органами міліції і з цього моменту почався перебіг строку позовної давності.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України визнання причин пропуску строку поважними покладається на розсуд суду.

На момент початку перебігу строку позовної давності серпень 2011 р. ОСОБА_1 не мав певного місця проживання, мав 1 групу інвалідності, відповідно до висновку МСЕК потребував і зараз потребує постійної сторонньої допомоги (т. 2 а.с.124-125,188-198).

З травня 2012 р. фактично проживає у Вознесенському геріатричному пансіонаті у Вознесенському районі Миколаївської області.

Згідно довідки Вознесенського геріатричного пансіонату від 30 серпня 2016 р. ОСОБА_1 проходив лікування в психіатричній лікарні з грудня 2012 р. по березень 2013 р. внаслідок зловживання спиртними напоями (т. 2 а.с.208-209).

Тривалий перебіг у позивача онкологічного захворювання і потреба постійної сторонньої допомоги встановлена висновком профільної медичної установи, тривале лікування в психіатричній лікувальній установі незважаючи на причини, факт проживання в пансіонаті віддаленому від м. Миколаєва, відсутність з серпня 2011 р. по травень 2012 р. постійного місця проживання в сукупності надають підстави для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності оскільки доведена обєктивна неможливість протягом строку позовної давності самостійно захистити свої права ОСОБА_1

На такі ж обставини посилалися в заява про визнання причин пропуску строку поважними й представники позивача (т. 2 а,с. 121-122).

Посилання представника відповідачки на довідки пансіонату, що ОСОБА_1І, з 2012 р. по 2015 р. ліжковим хворим не був, самостійно пересувається, у т.ч. виїздить до м. Миколаєва, та обслуговує себе, не мав потреби в супроводжуючому, суд до уваги не приймає.

Інформація в цих довідках видана не тим органом, який компетентний надавати оцінку фізичному стану позивач, надає інформацію про тривале лікування позивача у психіатричному лікувальному закладі, яка не спростовує висновок про незадовільний стан здоровя позивача.

Тому позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності

Витребувати від ОСОБА_2 ? частину квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.Г. Губницький