АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1048/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2233/16Головуючий у 1-й інстанції Чистик І. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.

при секретарі: Кальник А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод»

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», третя особа Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розвязання житлових проблем.

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 та інші звернулися до суду із зазначеним позовом та просили визнати, що на них, як мешканців гуртожитку, розташованого по пров. Соколова, 9 у м. Полтаві, власником якого є ПАТ «Тепловозоремонтний завод», поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також визнати за ними право на подальше проживання у гуртожитку до розвязання житлових проблем.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 розєднано та виділено у самостійне провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» задоволено.

Визнано, що на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як мешканку гуртожитку по провулку Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, власником якого є Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод», поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитків», в тому числі щодо заборони виселення, переселення та відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для постійного проживання.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, як мешканкою гуртожитку по провулку Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, власником якого є Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод», право на проживання у вказаному гуртожитку до розвязання житлових проблем.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» на користь позивача ОСОБА_3 487 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

В апеляційній скарзі представника ПАТ «Тепловозоремонтний завод» ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має власного житла, на законних підставах вселилась, більше пяти років, проживає та офіційно зареєстрована за місцем проживання у кімнаті № 67 в гуртожитку по пров. Соколова, буд. 9, в м. Полтаві, який набутий у власність ПАТ «ТРЗ» у процесі приватизації (корпоратизації) державного майна, тому на неї поширюється дія ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» і відповідач не має права виселяти, переселяти та відселяти позивача без попереднього надання іншого житла житлової кімнати у гуртожитку, тобто окремого приміщення у гуртожитку, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому.

При цьому суд послався на те, що відповідач має намір укласти з мешканцями гуртожитку договори найму відповідно до запропонованих проектів, копії яких були додані до позову, які суттєво погіршать їх становище.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодись не може з огляду на наступне.

Нормами ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожній особі надано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст.ст. 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

За правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а отже, і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це (п.п. 2, 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

За правилами ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1 ст. 20 цього Закону.

Згідно зі ст. 1 Закону сфера його дії поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності.

По справі встановлено, що на підставі наказу регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській області № 174 від 20 вересня 1993 року згідно з Планом приватизації державного майна орендного підприємства «Полтавській тепловозоремонтний завод», затвердженого 10.02.94 р. начальником регіонального відділення ФДМУ по Полтавській області, була проведена приватизація державного майна орендного підприємства «Полтавській тепловозоремонтний завод» шляхом викупу, про що укладено договір купівлі-продажу державного майна № 65 від 29 березня 1994 року.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 р. у справі № 7/27 визнано право власності на обєкти соціально-побутового призначення, у тому числі гуртожиток в м. Полтава по пров. Соколова, 9, за Відкритим акціонерним товариством «Тепловозоремонтний завод».

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гуртожиток по пров. Соколова, 9 в м. Полтава є власністю ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод».

Відповідно до п. 1.1. Статуту ПАТ «Тепловозоремонтний завод» є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Тепловозоремонтний завод».

Позивач ОСОБА_3 з 06 квітня 1983 року постійно проживає та зареєстрована в к. № 67 гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві і її право на проживання у гуртожитку не заперечується, не порушується та не оспорюється відповідачем.

Користування жилою площею в гуртожитках здійснюється відповідно до статті 130 Житлового кодексу Української РСР, Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 р. № 84, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за № 778/27223 (далі - Положення).

Відповідно до п. 7 Положення особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у звязку з проживанням у гуртожитку.

Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Отже, пропозиція з боку власника гуртожитку укласти договір найму жилого приміщення у гуртожитку відповідає вимогам ст. 641 ЦК України, п. 7 Положення та не є порушенням прав позивача на проживання у гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтава.

Розбіжності, що виникають між сторонами при укладанні договору, вирішуються в порядку переддоговірних спорів (ст. 649 ЦК України).

Оскільки умови запропонованого ПАТ «Тепловозоремонтний завод» договору найму житлового приміщення не є предметом спору по даній справі, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 11, 58, 59, 179 ЦПК України безпідставно взяв їх до уваги як доказ порушення прав позивача, обґрунтувавши свої висновки припущеннями.

Фактів виселення, переселення або відселення позивача ОСОБА_3 з гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтава матеріали справі не містять і суду таких обставин не доведено.

За відсутності належних та допустимих доказів порушення прав позивача ОСОБА_4 з боку ПАТ «Тепловозоремонтний завод» рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим.

Крім того, судом першої інстанції було невірно застосовано норми процесуального права щодо підстав звільнення від доказування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Посилаючись на рішення апеляційного суду Полтавської області від 11 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобовязання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло, яким встановлено, що на позивача, як на мешканку гуртожитку, розташованого за адресою: м. Полтава, пров. Соколова, буд. 9, поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», суд першої інстанції не взяв до уваги, що такі обставини встановлено відносно особи, яка не бере участь у даній справі, отже, преюдиційного значення по справі вони не мають, а висновки місцевого суду стосовно доводів відповідача ґрунтуються на припущеннях.

Встановлено, що гуртожиток по пров. Соколова, 9 в м. Полтава належить на праві власності ПАТ «Тепловозоремонтний завод», доказів щодо передачі гуртожитку у власність відповідної територіальної громади матеріали справи не містять і підстав вважати, що на позивача поширюється сфера дії Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» по справі не має.

За вказаних обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем не доведено правових та фактичних підстав позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про ухвалення по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29 червня 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», третя особа: Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання прав як мешканців гуртожитку, на яких поширюється сфера дії Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в частині заборони виселення, переселення, відселення без попереднього надання іншого житла, придатного для проживання, а також на визнання права на подальше проживання у гуртожитку до розвязання житлових проблем відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1