Справа № 299/1353/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів ОСОБА_4 акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»» і Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна»», про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 9 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 07.05.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мотивуючи наступним. 21.10.2014 на вул. Миру в с. Велика Копаня Виноградівського району сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої керований відповідачем ОСОБА_3 автомобіль «Дачія Логан», д/н НОМЕР_4, рухаючись зустрічною смугою дороги здійснив різкий маневр (поворот уліво) із виїздом на смугу руху автомобіля НОМЕР_2, яким керував позивач, внаслідок чого він із метою уникнення зіткнення застосував екстрене гальмування із поворотом вліво. Це відвернуло зіткнення із зустрічним автомобілем, однак, із автомобілем, керованим позивачем, зіткнувся автомобіль НОМЕР_3, яким керував ОСОБА_2, що призвело до пошкодження автомобіля позивача. Винними у ДТП є ОСОБА_3 і ОСОБА_2, що встановлено постановами Виноградівського районного суду від 19.02.2015 і від 03.12.2014 відповідно.

Маючи на меті відремонтувати пошкоджений автомобіль позивач 28.10.2014 уклав із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 договір № 2 про надання послуг, за результатами виконання якого вартість відновлювального ремонту склала 10885,20 грн, крім того, позивач придбав на 3728,00 грн запасні частини для заміни пошкоджених в автомобілі. Позивач повідомляв відповідачів про місце і час проведення обстеження автомобіля, однак, вони відмовилися брати участь в огляді та надати кошти для оплати ремонту. Відповідач ОСОБА_3 взагалі посилався на те, що зіткнення автомобілів не допускав, а відповідач ОСОБА_6 стверджував, що сам є потерпілим у ДТП, винуватцем якого є ОСОБА_3 Тож майнова шкода, завдана позивачу внаслідок ДТП, становить 14613,20 грн.

Позивач із дружиною, яка в момент ДТП знаходилася в автомобілі, зазнали і душевних страждань у зв'язку з аварією та пошкодженням майна. Позивач півтора місяці був позбавлений можливості користуватися автомобілем, що йому необхідний для транспортування на ринки сільгосппродукції, яку він вирощує, змушений був наймати сторонніх перевізників, що створювало великі незручності. Шок, отриманий внаслідок ДТП, призвів до певних розладів здоров'я, позивач із дружиною змушені були приймати ліки. Відповідачі не бажають відшкодовувати шкоду, посилаючись на те, що вже понесли адміністративну відповідальність. Компенсацію завданої йому моральної шкоди позивач оцінює у 10000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, на правила відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, на положення ст.ст. 22, 23, 1167, 1187, 1188 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь із відповідачів солідарно у рахунок відшкодування майнової шкоди - 14613,20 грн, моральної шкоди - 10000,00 грн, а також стягнути з них солідарно на його користь судові витрати.

Рішенням Виноградівського районного суду від 09.12.2015 позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування майнової шкоди 14613,20 грн, у решті позову відмовлено, стягнуто на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по оплаті судового збору з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 246,20 грн у рівних частинах із кожного.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 рішення суду оскаржили в частині задоволення вимоги про солідарне відшкодування майнової шкоди, вказують на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи скарги зводяться до таких: ОСОБА_1 не є власником транспортного засобу, тому не має права вимоги про відшкодування шкоди, пов'язаної із його пошкодженням; суду належало застосувати до спірних правовідносини норми ст. 1194 ЦК України та норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки така відповідальність відповідачів була застрахована, шкода, що була завдана транспортному засобу, яким керував позивач, покривалася лімітами страхування, тому повинна була компенсуватися шляхом виплати страхового відшкодування, проте, позивач не пред'явив відповідних вимог до страховиків; суд не встановив належним чином обставин справи, не дав відповідної оцінки доводам відповідачів та наданим ними доказам, а тому дійшов необґрунтованого висновку про необхідність солідарного відшкодування майнової шкоди відповідачами.

Просять в оскарженій частині рішення суду скасувати, у позові відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції не оскаржує.

ПАТ СК «Країна» надіслало апеляційному суду письмове пояснення у зв'язку з надходженням апеляції, в якому повідомило, зокрема, що позивач не звертався по страхове відшкодування, через що підстав для відповідної виплати немає. Крім того, транспортний засіб не надавався для огляду страховику, був відремонтований без його відома тощо. Просить врахувати пояснення при вирішенні справи за апеляцією.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чейпеша Р.В., які апеляцію підтримали, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката ОСОБА_8, які апеляцію не визнали, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справ про адміністративні правопорушення № 299/4229/14-п і № 299/380/15-п, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції і з урахуванням положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України щодо диспозитивності судового процесу не робить висновків щодо судового рішення по суті в неоскарженій частині (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Задовольняючи вимоги про солідарне відшкодування майнової шкоди, пред'явлені до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості та доведеності. Однак, із таким рішенням погодитись не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи і суд їх дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Особа вправі вимагати повного відшкодування майнової шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, пошкодженням майна; відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, водночас розмір завданої шкоди доводиться позивачем; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, така особа не відповідає за завдану шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ст.ст. 11-16, 23, 1166, 1187 ЦК України, тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Солідарний обов'язок із відповідними правами вимоги виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541, ст. 543 ч. 1 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 979, ст. 980 ч. 1 п. 3, ст.ст. 999, 1194 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 5, 6, 21, Розділу ІІІ України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон № 1961-IV), з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну під час експлуатації наземного транспортного засобу, здійснюється обов'язкове страхування такої цивільно-правової відповідальності; особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Позов може бути задоволено за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

Встановлено, що 21.10.2014 у с. Велика Копаня Виноградівського району сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій був пошкоджений автомобіль НОМЕР_2, що ним керував ОСОБА_1 Протоколами про адміністративні правопорушення, складеними 21.10.2014, зафіксовано:

щодо ОСОБА_9, що він, керуючи автомобілем «Дачія Логан», д/н НОМЕР_4, здійснював маневр розвороту не переконавшись у безпечності своїх дій, виїхав на смугу зустрічного руху і спричинив виникнення аварійно-небезпечної ситуації, що призвела до ДТП (протокол серії АБ2 № 440217, а.с. 2 справи № 299/380/15-п);

щодо ОСОБА_2, що він, керуючи автомобілем НОМЕР_3, не обрав безпечну швидкість руху автомобіля, не дотримався безпечної дистанції між автомобілями, тому допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, що під керування ОСОБА_1 рухався попереду, внаслідок чого автомобілі були пошкоджені (протокол серії АБ2 № 440216, а.с. 2 справи № 299/4229/14-п).

Чинними постановами Виноградівського районного суду:

від 19.02.2015 у справі № 299/380/15-п встановлено вину ОСОБА_3 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 4 КУпАП, провадження в справі закрито на підставі ст. 38, ст. 247 п. 7 КУпАП у зв'язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 9, а.с. 24 справи № 299/380/15-п);

від 03.12.2014 у справі № 299/4229/14-п встановлено вину ОСОБА_2 та визнано його винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн (а.с. 10, а.с. 12 справи № 299/4229/14-п).

На момент ДТП:

ОСОБА_1 керував автомобілем НОМЕР_2, що належить ОСОБА_10, на підставі нотаріально посвідчених довіреностей, виданих ОСОБА_10 19.08.2008 і ОСОБА_11 26.09.2008 в порядку передоручення (а.с. 7, 8, 93, 94), цивільно правова відповідальність власника цього транспортного засобу не була застрахована (доказів про це немає), що ОСОБА_1 визнав у апеляційному суді;

ОСОБА_3 керував належним йому автомобілем «Дачія Логан», д/н НОМЕР_4, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу була застрахована у ПрАТ АСК «ІНГО Україна», що стверджується страховим полісом № АС/5433142 від 14.12.2013 (а.с. 55, 56, 116);

ОСОБА_2 на підставі п. 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМ України від 10.10.2001, керував автомобілем НОМЕР_3, що належить ОСОБА_12, цивільно-правова відповідальність власника цього автомобіля, а також, з урахуванням положень п. 1.4. ст. 1 Закону № 1961-IV, відповідальність ОСОБА_2 були застраховані у ПАТ СК «Країна» (страховий поліс № АІ/0412371 від 04.04.2014) (а.с. 54, 117).

Відповідно до п. 9.2. ст. 9 Закону № 1961-IV і страхових полісів, ліміти відповідальності страховиків були встановлені за шкоду, заподіяну майну потерпілого, у розмірі 50000,00 грн, полісом № АС/5433142 була встановлена франшиза в розмірі 510,00 грн, полісом № АІ/0412371 була встановлена франшиза в розмірі 500,00 грн.

28.10.2014 ОСОБА_1 уклав із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 договір № 2 про надання послуг із сервісного технічного обслуговування та ремонту автотранспорту (а.с. 11-15). На підставі цього договору 09.12.2014 був закінчений ремонт автомобіля НОМЕР_2, вартість виконаних ремонтних робіт склала 10885,20 грн (а.с. 18-21, 24-26). У справі також наявні товарні чеки від 28.10.2014 на суму 1905,00 грн (складений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_13.) і від 01.12.2014 на суму 1823,00 грн (складений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_14І.) на автозапчастини без зазначення їх одержувача (а.с. 22, 23). Водночас у справі немає доказів оплати ОСОБА_1 вартості ремонту автомобіля та запасних частин до нього, що ними в силу положень ст.ст. 545, 1087 ЦК України, ст. 1 абз. 3, 5, 11, ст.ст. 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 57 ч. 2, ст.ст. 58, 59, 64 ЦПК України, інших норм законодавства можуть бути лише розрахункові (первинні) документи, якими встановленим порядком фіксуються відповідні господарські операції та розрахунки за ними, а не усні твердження.

Заперечуючи в суді першої інстанції письмово проти задоволення позову (а.с. 50-53), відповідачі посилалися на страхування своєї цивільно-правової відповідальності як осіб, які керують транспортними засобами, на необхідність врахування цих обставин та застосування відповідних норм закону при вирішенні спору. Відповідачі подали суду й указані вище документи на підтвердження своїх заперечень.

ОСОБА_2, який безпосередньо допустив зіткнення із керованим позивачем автомобілем, виконав покладений на нього п. 33.1. ст. 33 Закону № 1961-IV обов'язок щодо своєчасного інформування страховика, із яким укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, про ДТП, подав 21.10.2014 страховику повідомлення про ДТП установленої форми, зазначивши обставини події та потерпілого ОСОБА_1 (а.с. 59, 120). У апеляційному суді за одночасної участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чейпеша Р.В. було з'ясовано, що позивач одразу після ДТП був обізнаний із тим, що цивільно-правова відповідальність відповідачів була застрахована. Позивач визнавав і те, що не звертався до страхових компаній, у яких була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідачів, зокрема, до ПАТ СК «Країна», по виплату страхового відшкодування йому як потерпілому в ДТП, посилався у зв'язку з цим на відмову відповідачів надати йому оригінали страхових полісів.

На стадії апеляційного розгляду справи до суду надійшли пояснення ПАТ СК «Країна» від 15.03.2016 вих. № 1558 (а.с. 145-147), додаткові пояснення від 04.04.2016 вих № 2153, лист цієї страхової компанії від 14.01.2014 № 140, адресований ОСОБА_2 (а.с. 137), якими теж підтверджуються факти виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків перед страховиком та відсутності звернень ОСОБА_1 до компанії із метою одержання страхового відшкодування. Страхова компанія вказувала й на те, що пошкоджений транспортний засіб потерпілого не оглядався, а пошкодження - не оцінювалися представниками страховика, від якого потерпілий управі вимагати виплати страхового відшкодування, автомобіль було відремонтовано без урахування вимог Закону № 1961-IV, які регулюють відповідні дії як винуватця ДТП (заподіювача шкоди, страхувальника), так і потерпілого, що, по суті, унеможливлює належне встановлення розміру шкоди.

Статтею 29 Закону № 1961-IV установлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а також інші передбачені в цій статті Закону витрати. За правилами, встановленими ст.ст. 33-34 Закону № 1961-IV, власник пошкодженого транспортного засобу зобов'язаний зберігати його у такому стані, в якому він знаходився після ДТП, доти, доки його не огляне призначений страховиком представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого транспортних засобу, від цього обов'язку потерплий звільняється і має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди лише у разі, якщо в установлений строк представник страховика не з'явився.

Ліміти відповідальності названих вище страховиків за шкоду, завдану майну потерпілого, були більшими від розміру шкоди, який визначив до стягнення з відповідачів позивач; при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів його відповідальності відшкодовує у встановленому Законом № 1961-IV порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП, зокрема, майну третьої особи (ст. 9 п.п. 9.1., 9.2., ст. 22 п. 22.1. Закону № 1961-IV).

Правова позиція відповідачів у справі свідчить про відсутність їх згоди на відшкодування шкоди, завданої потерпілому, безпосередньо ними. Відповідачі, реалізуючи свої права, що випливають з факту страхування цивільної відповідальності перед третіми особами та його мети, яка полягає також і в захисті майнових інтересів страхувальників, вказують на необхідність відшкодування шкоди шляхом виплати страхового відшкодування.

Виходячи з наведеного, у позивача виникло як таке право вимагати виплати страхового відшкодування внаслідок заподіяння йому майнової шкоди відповідачами, цивільна відповідальність яких перед позивачем у даному випадку була застрахована, а у страхової компанії (компаній) виник обов'язок виплатити, за наявності для того підстав та за умови виконання відповідних вимог закону, потерпілому страхове відшкодування. Втім, потерпілий ОСОБА_1 не скористався своїм правом, передбаченим законом, і в порядку, встановленому ст. 35 Закону № 1961-IV не діяв, заяву про виплату страхового відшкодування жодному зі страховиків не подав, внаслідок чого у останніх не виникли підстави для прийняття відповідно до ст. 36 указаного Закону рішення про виплату страхового відшкодування. Не виникло і субсидіарне зобов'язання у відповідачів щодо відшкодування шкоди, не покритої страховиком (страховиками).

Посилання позивача на неодержання від відповідачів оригіналів страхових полісів як на перешкоду для відповідного звернення до страховика (страховиків), якого не відбулося й на час розгляду справи апеляційним судом, колегія суддів не бере до уваги як необґрунтовані та надумані. У справі немає даних про наявність для позивача будь-яких перешкод для звернення до відповідної страхової компанії (компаній), що діють публічно, з приводу ситуації, що виникла, засобами поштового, електронного зв'язку чи в будь-який інший доступний спосіб.

Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до заподіювача шкоди у відповідному розмірі.

За таких обставин, те, що потерпілим не були дотримані вимоги закону та не був виконаний процесуальний обов'язок щодо встановлення та належного доказування розміру завданої йому майнової шкоди з урахуванням, зокрема, зносу майна, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а витрати на ремонт автомобіля і розмір збитків, що підлягають відшкодуванню і який визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 23 ч. 2 п. 1, ч. 2, ст. 1166 ч. 1, ст. 1192 ЦК України), не є тотожними поняттями, значення вже не має.

Поза викладеним вище, апеляційний суд приходить до висновку й про відсутність належної мотивації позову та пред'явленої вимоги про солідарне стягнення з відповідачів коштів на відшкодування шкоди. За змістом солідарного обов'язку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди, особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємопов'язаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Водночас, із метою дотримання правил щодо солідарного відшкодування шкоди, необхідним є належне з'ясування та встановлення обставин, що випливають із положень ст. 1188 ЦК України.

Зіткнення автомобілів «Дачія Логан», д/н НОМЕР_4, і ВАЗ 21051, д/н НОМЕР_2, не було, а мало місце зіткнення автомобіля НОМЕР_3, із автомобілем ВАЗ 21051, д/н НОМЕР_2, проте, як випливає з наявних матеріалів, внаслідок небезпечного маневру та порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля «Дачія Логан», д/н НОМЕР_4. Позивач не навів належного обґрунтування про те, чи мала місце взаємодія джерел підвищеної небезпеки, якими керували відповідачі, чи саме внаслідок взаємодії між ними була завдана шкода потерпілому, яким за дійсними обставинами справи є ступінь вини, а відтак, і міра відповідальності кожного із відповідачів за завдану шкоду. Тобто, позивач не обґрунтував належним чином підстави і предмет позову в контексті обставин, що мають істотне значення для вирішення питання про солідарну відповідальність за завдану шкоду.

Таким чином, суд першої інстанції попри фактичну участь залучених до справи страхових компаній (а.с. 95), у яких була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідачів за шкоду, заподіяну під час експлуатації наземних транспортних засобів, всупереч положенням ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2 ЦПК України не обговорив питання про їх участь у справі в якості відповідачів (співвідповідачів), та не застосував норми ст. 979, ст. 980 ч. 1 п. 3, ст.ст. 999, ст. 1194 ЦК України і відповідні положення Закону № 1961-IV, які підлягали застосуванню в спорі. Суд необґрунтовано, без урахування пріоритетності положень законодавства про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застосував загальні правила відповідальності за завдану шкоду. Окрім цього, позов, який фактично ґрунтувався на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України), задоволено за відсутності належних доказів про розмір завданої шкоди, вказівки на які в рішенні суду немає.

Відтак, доводи апеляції відповідачів щодо неправильного вирішення судом справи, неправильного застосування норм матеріального права, що випливають з делікту, проте, з урахуванням правовідносин щодо страхування цивільної відповідальності, а тому відсутності підстав для солідарної відповідальності, заслуговують на увагу. Твердження відповідачів у скарзі про відсутність у ОСОБА_1 права вимоги через те, що він не є власником пошкодженого автомобіля, необґрунтовані, позаяк відповідно до ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст.ст. 15, 16, 386, 396 ЦК України, п. 2.2. Правил дорожнього руху він має речове право на чуже майно (автомобіль), яке підлягає захисту на тих самих умовах, що й право власності, що, втім, на суть спору та на обґрунтованість інших доводів відповідачів не впливає. Тому на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, у частині вирішення вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне відшкодування майнової шкоди, завданої ДТП, скасувати, у необґрунтованій та недоведеній вимозі - відмовити. Колегія суддів бере до уваги, що така відмова не порушує прав ПрАТ АСК «ІНГО Україна» і ПАТ СК «Країна».

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задовольнити, рішення Виноградівського районного суду від 9 грудня 2015 року у частині вирішення вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне відшкодування майнової шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, скасувати, у задоволенні цієї вимоги - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 по 133,98 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді