У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фітоагропродукт» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фітоагропродукт» (далі - ТОВ «Фітоагропродукт») на його користь 10 716 грн 16 коп. заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку; у процесі розгляду справи позивач уточнив позов та остаточно просив стягнути з ТОВ «Фітоагропродукт» на його користь заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 772 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи із 29 липня 2011 року по день фактичного розрахунку.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що наказом від 01 серпня 2007 року № 19 був прийнятий на посаду завідувача складу в ТОВ «Фітоагропродукт», а наказом від 02 січня 2009 року № 8 переведений на посаду заступника директора. Наказом від 29 липня 2011 року № 13 звільнений з роботи у зв'язку із переведенням на ТОВ «Плант Індастрі».

Вказав, що після переведення на посаду заступника директора у нього була домовленість з керівництвом про збільшення заробітної плати, оскільки на попередній посаді він отримував мінімальну заробітну плату, тому з метою виплати заробітної плати відповідачем на ім'я позивача було відкрито картковий рахунок у публічному акціонерному товаристві «Універсал Банк».

Позивач зазначив, що всупереч вимогам трудового законодавства ТОВ «Фітоагропродукт» своїх зобов'язань з виплати заробітної плати систематично не виконувало, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Зважаючи на вказане та враховуючи, що офіційно розмір його заробітної плати був мінімальним, а також посилаючись на положення ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Фітоагропродукт» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 1 772 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Фітоагропродукт» відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ТОВ «Фітоагропродукт» на користь ОСОБА_3 середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку за період з 29 липня 2010 року по 09 вересня 2015 року в сумі 7 710 грн 04 коп. з урахуванням усіх обов'язкових виплат і платежів до бюджету.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині стягнення заробітної плати, виходив з того, що згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 06 березня 2015 року підпис у платіжних відомостях про виплату заробітної плати за червень-липень 2010 року № № 7, 8 виконано не ОСОБА_3, а іншою особою; при цьому, відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, врахував Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012, а також звернення позивача з аналогічним позовом до суду у квітні 2013 року, дійшовши висновку про свідоме пропущення позивачем тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку та частково задовольняючи позов в цій частині, виходив з того, що після звільнення з роботи позивач заробітну плату за червень-липень 2010 року не отримав, дійшовши висновку при визначенні розміру вказаного відшкодування застосувати принцип співмірності; в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1 772 грн апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 01 серпня 2007 року по 29 липня 2011 року перебував у трудових правовідносинах з ТОВ «Фітоагропродукт», що підтверджується наказами від 01 серпня 2007 року № 19 про прийняття на роботу на посаду завідувача складу, від 02 січня 2009 року № 8 про переведення на посаду заступника директора та від 29 липня 2011 року № 13 про звільнення з роботи у зв'язку із переведенням на ТОВ «Плант Індастрі».

Обґрунтовуючи уточнені позовні вимоги, позивач посилався на невиплату йому в червні-липні 2010 року заробітної плати, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 06 березня 2015 року № 1.1-130/1, проведеної судовим експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Тернопільській області, згідно з яким підпис у платіжних відомостях на виплату заробітної плати за червень та липень № № 7, 8 виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою, у зв'язку із чим просив стягнути з відповідача заробітну плату з компенсацією за невикористану відпустку у розмірі 1 772 грн (а. с. 91-93).

За правилами статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-41цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, враховуючи, що уточнені вимоги позивача щодо належних йому при звільненні сум у розмірі 1 772 грн судом задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в апеляційного суду не було.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини спору та вирішуючи його в частині стягнення заробітної плати на користь працівника, дійшов помилкового висновку при визначенні розміру середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку застосувати принцип співмірності, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 09 вересня 2015 року скасувати,справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак