Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Кочетова Л.Г., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на заочне рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 04 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк» або банк, або іпотекодержатель) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1. Просило в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 206 136,85 грн. звернути стягнення за іпотечним договором шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки та визнати за ним право власності на предмет іпотеки (а.с.5). Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 14 грудня 2012 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі позичальник або боржник, або іпотекодавець) укладений кредитний договір № КФ-ВКЛ-2016090, за умовами якого позичальнику надана відновлювальна кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості в сумі 275 187 грн., з кінцевим терміном повернення до 13 грудня 2015 року. В забезпечення виконання основного зобовязання ОСОБА_1, як фізична особа, передала в заставу банку приміщення відділення Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», загальною площею 111,40 кв.м, що складається з приміщень відділення банку 97-1, 97-2, 97-3, 97-4, 97-5, 97-6, 97-7, приміщення відділення банку (Літ. А) загальною площею 111,40 кв.м, розташовані за адресою: м.Житомир, вул. Івана Огієнка, буд.1/34. Позичальник свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 20 серпня 2015 року утворилася вищевказана заборгованість.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 04 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Дельта Банк» подало апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення, не застосувавши статтю 37 Закону України «Про іпотеку», хоча дана норма є спеціальною для правовідносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Не взята до уваги позиція Верховного Суду України, висловлена в справах №6-340цс15 та №3-139гс11, відповідно до якої не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки законом передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором, чим не дотримано вимог ст.360-7 ЦПК України. Окрім того, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням з вартістю майна, переданого в іпотеку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що розмір кредитної заборгованості є неспівмірним із вартістю іпотечного майна, оскільки вартість майна в декілька разів перевищує розмір заборгованості, а тому прийшов до висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за банком буде суперечити загальним засадам цивільного законодавства.

Апеляційний суд не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 14 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладений договір кредиту №КФ-ВКЛ-2016090, за умовами якого позичальнику надана відновлювальна кредитна лінія з максимальним лімітом заборгованості в сумі 275 187 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 27,99% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 13 грудня 2015 року (а.с.70-73).

Для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (іпотекодержатель) та фізичною особою ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладений іпотечний договір від 14 грудня 2012 року (а.с.16-21).

Договір сторонами підписаний.

За умовами іпотечного договору ОСОБА_1 передала банку в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно приміщення відділення Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», загальною площею 111,40 кв.м., що складається з приміщень відділення банку 97-1,97-2,97-3,97-4,97-5,97-6,97-7, приміщення відділення банку (Літ.А) загальною площею 111,40 кв.м., розташовані за адресою: Житомирська область, м. Житомир, вулиця Огієнка Івана, будинок №1/34.

Загальна заставна вартість предмету іпотеки за погодженням сторін на час укладення іпотечного договору становила 942 063 грн. відповідно до ринкової вартості згідно з експертним висновком субєкта оціночної діяльності станом на 30 листопада 2012 року (п.2.3.1,2.3.3 іпотечного договору).

Пунктом 4.1.11 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки на підставах, умовах і в порядку, передбаченому іпотечним договором, кредитним договором та чинним законодавством України.

Так, пункт 7.1 іпотечного договору зокрема передбачає, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо в момент настання строку (терміну) виконання зобовязань, вони не будуть виконані (виконані належним чином).

На відміну від ОСОБА_1 банк свої зобовязання виконав, а позичальник належним чином тіло кредиту не повертала та проценти за користування кредитом не сплачувала, внаслідок чого станом на 20 серпня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 206 136, 85 грн., яка складалася із: суми заборгованості за строковим кредитом - 30 579 грн., суми заборгованості за простроченим кредитом 56 204,78 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 9 513,21 грн., трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 481,61 грн., суми заборгованості за процентами 22 451,27 грн., пені за несвоєчасне повернення процентів 4 139,29 грн., суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів 211,59 грн., штрафу 82 556,10 грн. (а.с.6-7), а станом на 10 березня 2016 року сума заборгованості за кредитним договором склала 190 155,61 грн., яка складається із: заборгованості за простроченим кредитом 86 783,78 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту 17 515,34 грн., заборгованості за нарахованими процентами 1 137,91 грн., заборгованості за простроченими нарахованими процентами 39 464,09 грн., пені за несвоєчасну сплату процентів 5 361,23 грн., трьох процентів річних від суми простроченого боргу 1 043,58 грн., трьох процентів річних від суми прострочених процентів 323,50 грн., штрафу в розмірі 2% від загальної суми отриманих кредитних коштів 38 526,18 грн. (а.с.139-140).

Згідно з висновком ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» вартість предмета іпотеки станом на 20 листопада 2015 року становить 834 688 грн. (а.с.84).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 26 грудня 2011 року в справі за №6-340цс15, законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобовязанням із вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

За таких обставин, суд першої інстанції не врахував висновку, викладеного у вищевказаній постанові Верховного Суду України, який має враховуватися при застосуванні норм права відповідно до ст.360-7 ЦПК України, та незаконно відмовив у задоволенні позову з підстав неспівмірності суми заборгованості за кредитним договором із заставною вартістю предмета іпотеки.

Хоча вартість предмета іпотеки значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, але дана обставина не вважається самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а тому апеляційний суд, відповідно до ст.309 ЦПК України, скасовує заочне рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким відмовляє банку в задоволенні позову з наступних правових підстав.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 року в справі за №6-1851цс15, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У пунктах 7.2 та 7.4 розділу 7 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: 1)рішення суду; 2)виконавчого напису нотаріуса; 3)переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (позасудовий порядок); 4)продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (позасудовий порядок).

Банк має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п.7.2 іпотечного договору (п.7.3 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя іпотечного договору).

Позивач обрав порядок звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду і це є його правом, але порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Передача банку права власності на предмет іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки врегульовано, зокрема, п.7.4 застереження про задоволення вимог іпотекодержателя іпотечного договору, яким передбачено позасудовий порядок врегулювання. Так, у випадку набуття банком права звернення на предмет іпотеки ОСОБА_1 підписанням іпотечного договору підтвердила свою згоду на передачу у власність банку предмета іпотеки. Окрім того, підписанням іпотечного договору ОСОБА_1 засвідчила, що вона дала банку згоду на прийняття ним одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до нього (придбання предмету іпотеки у власність) у випадку виникнення в банка права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, кредитного договору та вимог чинного законодавства України. Іпотечний договір та письмове рішення банка про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право банку подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Із системного аналізу умов іпотечного договору та статті 39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що в даному випадку за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів. Передача позивачу, як іпотекодержателю, права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. За таких обставин суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у спосіб, який просить позивач.

Окрім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише в статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, в якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги щодо способу захисту додаткового правового обґрунтування не потребують.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності з інших правових підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: