Справа № 439/23/16 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/3774/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Бермеса І.В.,

при секретарі: Фейір К.О.,

без участі осіб

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 31 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 31 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням- відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує, що висновок суду про те, що у відповідача немає власного житла, що створює реальну загрозу для його фізичного і соціального буття у випадку втрати користування спірним житлом не відповідає фактичним обставинам справи, так як у батька відповідача в приватній власності знаходиться житловий будинок в с.Завишень Сокальського району Львівської області, в якому ніхто не проживає, що дає можливість забезпечити відповідача житлом. Зазначає, що судом першої інстанції не здобуто жодних доказів того, що відповідач користувався спірним житлом. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком, керувався тим, що ОСОБА_3з поважних причин не мешкає у спірному будинку з осені 2015 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Вказаний будинок вона успадкувала у серпні 2015 року від свого батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину з заповітом серія та номер 719, виданого 06.08.2015 року приватним нотаріусом Бродівського РНО Львівської області Матіяш Г.П. та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41846841 від 06.08.2015 року (а.с.7,9).

Як вбачається із копії будинкової книги за адресою: АДРЕСА_1 з 30.07.2014 року в спірному будинку зареєстрованим є ОСОБА_3, який є сином позивачки та ОСОБА_6, та відповідно, онуком ОСОБА_4.

Як вбачається з довідки Бродівського РС ГУ ДМСУ у Львівській області, з копії будинкової книги відповідач ОСОБА_3, який є сином позивачки, зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є інвалідом другої групи загального захворювання (а.с. 19), перебуває на обліку в лікаря психіатра Бродівської районної поліклініки з приводу психічного захворювання (а.с. 45) та в даний час він перебуває в монастирі у с. Кібляри Ужгородського р-ну Закарпатської області (а.с. 53).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи те, що відповідач перебуває в монастирі у с. Кібляри Ужгородського р-ну Закарпатської області, між сторонами склалися неприязні відносини, що було підтверджено поясненнями свідків, допитаними в суді першої інстанції, відтак, суд визнав поважними причини відсутності відповідача за місцем його реєстрації, у зв'язку з чим вірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2.

Цього висновку суд дійшов на підставі досліджених у судовому засіданні доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, звернувшись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 втративши право на користування житловим будинком на підставі ст. 405 ЦК України, позивачка не надала суду доказів на підтвердження відсутності відповідача без поважних причин понад один рік.

З довідки від 01.12.2015 року виданої виконкомом Язлівчицької сільської ради Бродівського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований, проте за даною адресою не проживає, однак у даній довідці відсутні причини його не проживання.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом у 11.01.2016 року, а довідку складено 01.12.2015 року, що в свою чергу не може бути належним та допустимим доказом відсутності відповідача у спірному будинку понад один рік без поважних причин. Інших доказів на ствердження свого позову позивачка не подала. Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що у батька відповідача в приватній власності знаходиться житловий будинок в с.Завишень Сокальського району Львівської області, в якому ніхто не проживає, що дає можливість забезпечити відповідача житлом не належить до підстав позову.

Проаналізувавши подані докази суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав у даний час для визнання сина позивачки, ОСОБА_3, 1982 року народження таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що належить його матері та вірно вказав, що відповідно до п. 1 ст. 86 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, зокрема ч. 2 ст.405 ЦК України. Доводи апеляційної скарги його правильність по суті не спростовують, тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

З врахуванням того, що позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вони посилалася, як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що такі вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не мав права на представництво інтересів свого сина, ОСОБА_3, є безпідставними, оскільки ухвалою судового засідання від 25.02.2016 року судом, на підставі заяви ОСОБА_6, його було залучено до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору у зв'язку з тим, що відповідач, ОСОБА_3, є інвалідом 2 групи загального захворювання та не може належно захистити свої права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 31 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

І.В. Бермес