У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І, Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання майна особистою приватною власністю спадкодавця, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_6, про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання заповіту частково недійсним та встановлення фактів, що мають юридичне значення, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним та встановлення факту родинних відносин за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 рокуі за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її баба ОСОБА_9, після якої залишилося спадкове майно - квартира АДРЕСА_1. 9 червня 2006 року ОСОБА_9 склала заповіт, яким вказану квартиру заповідала їй.

Посилаючись на те, що зазначена квартира хоча й була придбана у період шлюбу з ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, проте за особисті кошти її баби, за кошти позивача і ОСОБА_8, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила визнати право особистої приватної власності ОСОБА_9 на цю квартиру, визнати за позивачем право власності на зазначену квартиру в порядку спадкування за заповітом, зобов'язати нотаріуса видати їй свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом.

У січні 2013 року ОСОБА_5 звернувся із позовом до ОСОБА_4, в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер чоловік ОСОБА_9 - ОСОБА_10 Він, ОСОБА_5, є рідним братом ОСОБА_10 та його спадкоємцем за законом другої черги, спадкоємців першої черги за законом ОСОБА_10 не має.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана у 1996 році ОСОБА_9 під час шлюбу з ОСОБА_10, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_10 є співвласником 1/2 частки цієї квартири як спільної сумісної власності подружжя. Крім того, ОСОБА_10 як пенсіонер мав право на обов'язкову частку у спадщині після своєї дружини у вигляді 1/4 частки цієї квартири.

Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_10 мало належати 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_10 на 3/4 частки вказаної квартири.

У січні 2015 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_8, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_9 9 червня 2006 року, у частині заповідання 1/2 частки спірної квартири ОСОБА_4 і визначити, що частка ОСОБА_10 у праві спільної сумісної власності становить 1/2 частки спірної квартири; просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_10 зі спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини і встановити факт родинних відносин з ОСОБА_10, який доводиться йому рідним братом.

Цей позов обґрунтовував тим, що заповітом порушено право ОСОБА_10 на 1/2 частку квартири, яка була спільною сумісною власністю подружжя. На час відкриття спадщини після ОСОБА_9 ОСОБА_10 постійно проживав з нею у спірній квартирі, тому є такими, що прийняв спадщину. Оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину після ОСОБА_10 йому відмовлено з підстав відсутності документів про його родинні зв'язки зі спадкодавцем, просив встановити факт таких зв'язків для набуття права на спадкування за законом.

У лютому 2015 року ОСОБА_6 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася із позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що її померла мати була рідною сестрою ОСОБА_10, тому у вересні 2012 року вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_10 за заповітом та за законом у порядку представлення, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй відмовлено у зв'язку з відсутністю документів про її родинні зв'язки зі спадкодавцем. Просила встановити факт родинних зв'язків з ОСОБА_10, її дядьком, для подальшого прийняття спадщини за законом. Також стверджувала, що заповіт, складений 9 червня 2006 року ОСОБА_9, у частині розпорядження 1/2 часткою спірної квартири є недійсним, оскільки власником цієї частки був ОСОБА_10

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року і від 10 лютого 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом відмовлено.

Позов третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_6 є рідною племінницею ОСОБА_10 У іншій частині цього позову відмовлено.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про визнання заповіту частково недійсним, визначення частки у справі спільної сумісної власності і встановлення фактів, що мають юридичне значення, задоволено частково.

Встановлено, що ОСОБА_5 є рідним братом ОСОБА_10, який проживав разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 на час її смерті в квартирі АДРЕСА_3. У іншій частині цього позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2. У іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2. У іншій частині цього позову ОСОБА_5 відмовлено.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_6 відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про визнання заповіту частково недійсним та встановлення юридичних фактів відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасуватирішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року в частині вирішення її позову та в частині вирішення позову ОСОБА_5 про визнання права власності на частку квартири в порядку спадкування за законом і залишити в силі у цій частині рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні її позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з 6 серпня 1969 році перебували у шлюбі.

28 жовтня 1996 року ОСОБА_9 придбала квартиру АДРЕСА_1 за 40 000 доларів США, право власності на яку оформила на себе.

9 червня 2006 року ОСОБА_9 складено заповіт, яким вона заповідала вказану квартиру своїй онуці ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік ОСОБА_10

16 листопада 2012 року ОСОБА_4 звернулась із заявою про прийняття спадщини за заповітом після ОСОБА_9; заява зареєстрована 21 листопада 2012 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час придбання ОСОБА_9 спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України особистою власністю подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування.

Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності, крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, апеляційний суд виходив з того, що у КпШС України, який був чинний на час придбання спірної квартири, відсутні норми про можливість визнання майна особистою власністю кожного з подружжя з підстав придбання цього майна за особисті кошти одного з подружжя в період перебування у шлюбі, та визнав квартиру спільним сумісним майном подружжя.

При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що сам по собі факт продажу квартири АДРЕСА_4 не може свідчити про придбання квартири АДРЕСА_1 на отримані за неї кошти і доводи ОСОБА_4 про придбання спірної квартири ОСОБА_9 за особисті кошти визнав необґрунтованими.

Вирішуючи справу у цій частині, суд апеляційної інстанції, врахував роз'яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до яких якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС України).

Не встановивши підстав для визнання заповіту недійсним, апеляційний суд визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_9

Суд апеляційної інстанції, крім цього, встановив, що ОСОБА_5 (брат ОСОБА_10.) звернувся із заявою про прийняття спадщини після брата, а ОСОБА_6 (племінниця ОСОБА_10.) із такою заявою не зверталась та дійшов висновку, що ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_10

Повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України квартира є спільним сумісним майном подружжя та належить подружжю у рівних частках, отже на момент складання заповіту ОСОБА_9 на праві власності належала 1/2 частка квартири і ця частка входить до спадкового майна, охопленого заповітом. Інша 1/2 частка квартири не входить до спадкового майна після ОСОБА_9, охопленого її заповітом, оскільки належала ОСОБА_10, тому після його смерті спадкується за законом.

Спадкоємців першої черги ОСОБА_10 не мав.

7 грудня 2012 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_10 звернувся ОСОБА_5

З доказів, які містять розбіжності, апеляційний суд зробив висновок про те, що ОСОБА_10 є рідним братом ОСОБА_5, відмовивши у задоволенні позову останнього в частині встановлення факта родинних відносин зі спадкодавцем.

ОСОБА_6, звернувшись до суду з позовом, просила встановити факт родинних відносин зі спадкодавцем, оскільки її мати - ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, була рідною сестрою ОСОБА_10 Тому вважала, що має право на спадкове майно в порядку спадкування за законом за правом представлення на ту частину майна, яку б спадкувала її мати після смерті брата як спадкоємець другої черги за відсутності спадкоємців першої черги за законом. З огляду на наведене, ОСОБА_6 просила визнати частково недійсним заповіт, складений ОСОБА_9 на всю квартиру.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині визнання заповіту частково недійсним, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність для цього підстав, передбачених ст. 203 ЦК України.

Разом з тим апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 про встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, оскільки вона не зверталась в установленому законом порядку із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_10, отже не входить до кола спадкоємців.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

За ст. 1262 ЦК України рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері є спадкоємцями другої черги за законом.

Частиною третьою ст. 1266 ЦК України визначено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки заяві ОСОБА_6 про прийняття спадщини за законом після ОСОБА_10, поданої приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Столярчук І.В. 29 вересня 2012 року, і дійшов передчасного висновку про відсутність такої заяви.

Оскільки апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України не перевірив доводів ОСОБА_6 про те, що нею подано заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_10 в порядку ч. 3 ст. 1266 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, отже, не визначився, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, позовні вимоги про визнання за ОСОБА_5 права власності на частку квартири в порядку спадкування є похідними від встановлення факту родинних відносин. Апеляційний суд у мотивувальній частині рішення встановив, що ОСОБА_5 є братом ОСОБА_10, проте у резолютивній частині рішення вказав про відмову у частині встановлення факту відповідних відносин.

Ураховуючи те, що позови є пов'язаними і фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повно і всебічно не з'ясовані та не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України щодо оцінки доказів та його законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування такого судового рішення.

Оскільки порушення закону допущені апеляційним судом, справа відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.І.Євтушенко Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко