Ухвала

іменем україни

26 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору щодо сплати комісійної винагороди, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на обґрунтування якого зазначало, що 13 січня 2014 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 99 тис. грн, зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном погашення 13 січня 2019 року, сплатою щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 1,39 % річних від початкової суми кредиту.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 173 293 грн 09 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним умов кредитного договору щодо комісійної винагороди, посилаючись на те, що крім кредитного договору, укладеного між нею та банком 13 січня 2014 року, 28 травня 2014 року також був укладений договір про внесення змін до вказаного кредитного договору, відповідно до якого строк виконання зобов'язання встановлений до 13 січня 2020 року, комісію встановлено в розмірі 2 750 грн 20 коп. зі строком сплати до 13 січня 2020 року.

Вважала несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати за обслуговування кредиту, плати за його дострокове погашення.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_5 просила визнати недійсними з моменту укладення умови, передбачені п. 4.2 р. 4 кредитного договору від 13 січня 2014 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та нею, щодо сплати комісії за управління кредитом у розмірі 1,39 % від початкової суми кредиту, п. 5.1 р. 5 про сплату пені за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобов'язань за кожен день порушення виконання зобов'язання, п. 4.16 р. 4 договору про внесення змін від 28 травня 2014 року № 1 до кредитного договору від 13 січня 2014 року, відповідно до якого встановлено розмір комісії у сумі 2 750 грн 20 коп. зі строком сплати до 13 січня 2020 року; внести зміни до п. 4.8 р. 4 кредитного договору від 13 січня 2014 року, виклавши його в новій редакції; зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» зарахувати отримані за недійсними умовами угоди від ОСОБА_5 кошти в якості комісії за управління кредитом в рахунок погашення боргу ОСОБА_5 перед ПАТ «ВТБ Банк» відповідно до кредитного договору від 13 січня 2014 року, зменшивши суму боргу за кредитом на суму безпідставно стягнутих коштів на оплату комісії за управління кредитом за період з 13 січня до 27 жовтня 2014 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року, позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 13 січня 2014 року № R8В у розмірі 173 293 грн 09 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 599 грн 40 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові ПАТ «ВТБ Банк» та задоволення зустрічного позову ОСОБА_4

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом установлено, що між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 13 січня 2014 року укладено кредитний договір № R8В, відповідно до умов якого останній надано кредит в сумі 99 тис. грн, зі сплатою 20 % річних, з кінцевим терміном погашення 13 січня 2019 року, сплатою щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 1,39 % річних від початкової суми кредиту, цільове призначення - на споживчі потреби.

Позивач свій обов'язок за кредитним договором виконав, надавши відповідачу одноразово кредит у повному обсязі в сумі 99 тис. грн, що підтверджується копією меморіального ордеру від 13 січня 2014 року № 29120 про перерахування вказаної суми на картковий рахунок, відкритий на ім'я відповідача.

Свої зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідач не виконала, у зв'язку з чим станом на 29 вересня 2015 року має заборгованість на загальну суму 173 293 грн 09 коп., яку суд стягнув на користь банку.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4, суд посилався на те, що, оскільки між сторонами при укладенні договору досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору, а волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі та не було допущено порушень вимог ст. 203 ЦК України, відсутні підстави вважати умови кредитного договору недійсними. Крім того, під час укладення кредитного договору та договору про внесення змін до вказаного кредитного договору ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитування та не заперечувала проти внесення змін до кредитного договору.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кадєтова