Справа № 630/272/16-ц
Провадження № 2/630/219/16
26 липня 2016 року м. Люботин
Люботинський міський суд Харківської області в складі:
головуючого: судді Малихіна О.О.,
за участі секретаря: Санжаровського С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботині Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Державна міграційна служба України в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення проїзних документів, -
Позивач, ОСОБА_1, звернулася до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень до нього, вона просить:
надати дозвіл малолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїжджати за межі України в супроводі матері в інші держави і території: Республіка Білорусь, АР Крим, Турецька республіка, Королівство Марокко, Республіка Болгарія, Арабська Республіка Єгипет, без згоди і супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку та визначити періоди для тимчасового виїзду в межах календарного року: з 15 травня до 15 серпня; з 15 листопада до 31 грудня і з 01 січня до 15 січня;
дозволи їй, ОСОБА_1, оформити необхідні документи і отримати у відповідних територіальних органах і підрозділах Державної міграційної служби України паспорт громадянина України для виїзду за кордон/проїзного документу дитини на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди і участі відповідача в оформленні і отриманні вказаного документа.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2В та у них народився син ОСОБА_4. Після розірвання 21 листопада 2008 року шлюбу дитини залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від них, з сином спілкується лише інколи по телефону та матеріальної допомоги на утримання сина не надає. В 2012 році вона вдруге вийшла заміж та змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_1. Але весь цей час відповідач не дає їй згоди на виїзд з сином за кордом для можливості відвідати родичів, які проживають в Республіці Білорусь, а також для можливості відпочинку за оздоровлення дитини, розвитку його кругозору.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. В обґрунтування своєї позиці ОСОБА_1 посилалася на обставини, викладені в позові.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, тому суд виходить з того, що його неявка відбулась за неповажних причин. Заяв про перенос розгляду справи відповідач до суду не подавали. Суд, зі згоди позивача, розглядає справу за відсутністю відповідача в заочному судовому засіданні.
Третя особа Державна міграційна служба України в особі Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судове засідання не з'явилась, але направила до суду листа з проханням проводити розгляд справи за відсутності їх представника.
Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, в судовому засіданні встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 1-ВЛ № 082349 від 21 листопада 2008 року, шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 було розірвано 21 листопада 2008 року, про що зроблено актовий запис № 83.
Під час шлюбу у ОСОБА_2 і ОСОБА_5 народився 15 липня 2007 року син ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження 1-ВЛ № 082635 від 28 серпня 2007 року.
В подальшому, 28 вересня 2012 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб І-ВЛ № 194380 від 28 вересня 2012 року, та обрала прізвище чоловіка «Тимоновська».
На теперішній час позивач ОСОБА_1 проживає спільно зі своїм сином, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, як члени однієї сім'ї, дитина перебуває на утриманні матері, про що свідчить довідка дільниці № 56 КП «Жилкомсервіс» від 07 червня 2016 року. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.
У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обовязків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права на свободу пересування.
Відповідно до Протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.
Відповідно до ч. 7 ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За вимогами ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
В іншому випадку, передбаченому в п. 5 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.
Аналізуючи зміст вказаних пунктів Правил перетинання державного кордону громадянами України, суд приходить висновку, що суттєве значення у разі виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у разі відсутності одного або обох батьків, є наявність їх згоди на такий виїзд та обізнаність про держави прямування і час перебування дитини в іншій країні.
З матеріалів справи вбачається, що у позивача ОСОБА_1 в м. Бобруйськ Республіки Білорусь проживають родичі ОСОБА_7 і ОСОБА_8, яких вона бажає відвідати разом з сином на їх запрошення.
ОСОБА_1, маючи намір оформити для свого сина, ОСОБА_3, проїзні документи для виїзду в Республіку Білорусь, зверталася до відповідача ОСОБА_2 з письмовою вимогою від 09 червня 2016 року про надання відповідної згоди. Одночасно з цим позивач просила відповідача надати письмову згоду на виїзд неповнолітньої дитини за кордон. Але відповідач ОСОБА_2, отримавши звернення позивача 16 червня 2016 року, жодної дії, направленої на реалізацію права дитини на свободу пересування, не здійснив та письмової згоди не надав. Будь-яких відомостей про наявність спору про місце проживання дитини, який перебуває на розгляді в органах опіки і піклування або іншому суді, а також заперечень проти вимог позивача ОСОБА_2 суду не подав.
В той же час, позивач ОСОБА_1 не представила суду належні і допустимі докази необхідності лікування свого сина за кордоном або у певній кліматичній зоні, в якій знаходяться перелічені в позовні країни. Більш того, відвідати Турецьку республіку, Королівство Марокко, Республіку Болгарію, Арабську Республіку Єгипет позивач разом з сином планує лише у перспективі, що свідчить про відсутність порушення прав дитини на вільне пересування.
Згідно п.п. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Врахувавши положення ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини, яка встановлює обов'язок приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, та той факт, що позивач бажає поїхати з неповнолітнім сином до Республіки Білорусь аби відвідати своїх родичів, питання щодо вивозу дитини за межі України на постійне місце проживання не ставиться, суд вважає, що наведені факти свідчать про те, що виїзд неповнолітньої дитини за кордон здійснюється без порушень інтересів дитини.
Щодо необхідності надання згоди на виїзд дитини в АР Крим, суд зазначає наступне. Згідно з Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій є тимчасово окупованою територію України, яка є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду-виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.
Отже АР Крим є невідємною частиною внутрішньої території України. Оскільки позивач ставить своєму позові питання про надання згоди на виїзд її дитини за межі України, суд, виходячи зі ст. 11 ЦПК України, не вправі самостійно виходити за межі позовних вимог і розглядати питання про дозвіл на пересування дитини по території України без згоди відповідача.
На підставі викладеного, суд частково задовольняє позовні вимоги і одночасно стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог.
Керуючись ст.ст. 313 ЦК України, 155 СК України, ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213, 215, 224, 225 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Білорусь малолітній особі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_2, до досягнення дитиною 16-річного віку.
Надати дозвіл на оформлення проїзних документів, в тому числі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, для тимчасового виїзду дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди її батька, ОСОБА_2.
В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в сумі 275,60 грн.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Люботинського міського суду Харківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

На заочне рішення відповідачем протягом 10 днів, з моменту отримання копії рішення, до Люботинського міського суду Харківської області може бути подана письмова заява про його перегляд.

Суддя О. О. Малихін