У Х В А Л А

19 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алексєєва Ліана Василівна, про поділ спільного майна подружжя та визнання частково недійсним шлюбного договору та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та встановлення правового режиму майна,

встановила:

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт окремого проживання та припинення ведення спільного господарства ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 12 жовтня 2014 року.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1; паркомісце АДРЕСА_2; інвестиційні сертифікати іменні бездокументарні ПВІФ «ТАУ» НВЗТ, емітент ПраТ «КУА «Національний резерв», які розміщені на рахунку в цінних паперах, відкритому на ім'я ОСОБА_5 у ПАТ «Креді Агріколь Банк», загальною кількістю 792 092 штук номіналом 1 грн.; грошові кошти на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_5, в наступних банківських установах, а саме ПАТ «УкрСиббанк»; ПАТ «ДБ Сбербанку Росії»; ПАТ «Креді Агріколь Банк»; ПАТ «Державний Експортно-Імпортний Банк України»; автомобіль Порше Кайен, 2004 року випуску.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвали нове рішення, яким первісний позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 57, 60, 61, 65, 70 СК України, частини третьої статті 368ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що ОСОБА_4 не доведено порушення вимог статті 203 ЦК України під час укладення сторонами шлюбного договору, а саме того, що зміст шлюбного договору суперечить нормам цивільного або іншого законодавства; що на волевиявлення дружини під час укладення договору впливали тяжкі обставини і зміст правочину не відповідав її внутрішній волі або не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, в той же час шлюбний договір посвідчений нотаріально, обсяг дієздатності сторін був встановлений нотаріусом під час посвідчення шлюбного договору. Отже, ОСОБА_4 не доведено наявність жодних правових підстав для визнання недійсним в частині та в цілому шлюбного договору. Крім того, не надано доказів внесення своєю працею або грошовими коштами вкладу до спільного майна, тому кошти, які внесені ОСОБА_5 на рахунки банківських установ, до статутного фонду товариств та витрачені на придбання акцій підприємств, право спільної власності не розповсюджується, у зв'язку із чим, вимога ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на Ѕ частини грошових коштів в порядку поділу спільного майна подружжя задоволенню не підлягає. Крім того, статутний капітал ТОВ «Хімімпекс» сформовано до укладення шлюбу у 1999 році, акції ПраТ «Харм» придбані до укладення шлюбу у 2000 році. Тому немає підстав для відступлення на користь

ОСОБА_4 від передбачених СК України засад рівності часток в сумісному майні подружжя. Крім того, рішенням Дзержинського районного суду

м. Харкова від 4 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, встановлено припинення шлюбних відносин та окреме проживання сторін з

12 жовтня 2014 року, що не підлягає доказуванню у справі про поділ майна подружжя, відповідно до статті 61 ЦПК України. Враховуючи, що судами встановлено факт припинення шлюбних відносин між подружжям до придбання спірної квартири та паркомісця, а також встановлено їх придбання за особисті кошти ОСОБА_5, тому суд виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 та паркомісце АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю подружжя коштовних речей індивідуального використання необхідно відмовити, оскільки відсутнє порушення права позивача. А тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, виходив із того, позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що будинок та земельна ділянка були придбані за кошти, які належать їй особисто;

- від 8 червня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд виходив із того, що висновки суду про те, що квартира є особистою власністю особи, оскільки він придбав її за кошти, які належали йому особисто, є передчасними та не ґрунтуються на законі. Суд мотивував своє рішення наявністю попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири, проте зазначений договір був наданий в апеляційну інстанцію, тобто при розгляді справи в суді першої інстанції дане питання не досліджувалось. Крім того, розгляд справи в суді апеляційної інстанції проведено з порушенням процесуальних норм, без участі позивача й за відсутності даних про те, що її у встановленому законом порядку було повідомлено про час і місце розгляду справи, що позбавило останню можливості надати пояснення щодо обставин, викладених в апеляційній скарзі;

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 25 листопада 2015 року суд виходив із того, що відповідно до змісту пункту 3 частини першої статті 57 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

- від 2 жовтня 2013 року та 18 травня 2016 року суд виходив із того, що застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім'ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до сатті. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України;

- від 11 вересня 2013 року суд виходив із того, що об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Встановивши, що подружжя займалося підприємницькою діяльністю, за спільні кошти купили житловий будинок із надвірними спорудами, який згодом знесли і на цьому місці спільно побудували магазин з кафе-баром, у якому працювали, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання спірної будівлі магазину спільною сумісною власністю подружжя.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алексєєва Ліана Василівна, про поділ спільного майна подружжя та визнання частково недійсним шлюбного договору та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та встановлення правового режиму майна за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема