Справа № 663/1234/16-ц
Провадження № 2/663/555/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

09 серпня 2016 року м. Скадовськ

Скадовський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Пухальського С.В.,

за участю секретаря Замятіної В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Скадовськ Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ТРЕЙД», про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, з урахуванням заяви про уточнення позову (а.с. 24), звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про захист прав споживачів, зазначаючи, що 15.03.2016 року між ним та відповідачем укладено Договір № 00150 фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобовязання придбати та передати йому трактор із зазначенням його характеристик вартістю 176 600 грн. Того ж дня на виконання умов договору позивачем сплачено авансовий платіж в сумі 17660 грн. На початку квітня 2016 року відповідач повідомив про неможливість виконання умов договору та придбання обумовленого транспортного засобу, з підстав відмови продавця його продажу. Вимога позивача про повернення йому сплаченого авансового платежу залишилась без виконання. З наведених підстав, а також посилаючись на існування істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду споживача, позивач просив визнати недійсним та скасувати договір фінансового лізингу № 00150, укладений 15.03.2016 року між ним та ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД», стягнути з відповідача сплачений авансовий платіж.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлений позов, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримали з підстав, що вказані в позовній заяві, також зменшили розмір позовних вимог та просили визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00150, укладений 15.03.2016 року між ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД» та ОСОБА_1, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений авансовий платіж в розмірі 17660 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ТРЕЙД» явку представника в судове засідання не забезпечено, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статей 224, 225 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України).

Заслухавши доводи учасників цивільного процесу, розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до таких висновків.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 15.03.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД» укладено Договір № 00150 фінансового лізингу, відповідно до якого останнім взято на себе зобовязання придбати та передати ОСОБА_1 трактор МТЗ-892, Д-245,5, 89 к.с. 65 кВт, 4,75 роб. о., Механіка 18/4, повний привід, Дизель, вартістю 176600 грн. (а.с. 2-7).

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу авансовий платіж у розмірі 17660 грн. (a.c. 8).

Позивачем 20.04.2016 року на адресу відповідача спрямовано заяву про дострокове розірвання договору та повернення сплаченого авансового платежу (а.с. 9).

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу № 00150 від 15.03.2016 року укладений між ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД» та ОСОБА_1, нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За вказаних обставин суд вважає, що згідно ч. 4 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України спірний договір є недійсним, оскільки він укладений з недотриманням форми укладення правочину.

Також, частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Так, в оспорюваному договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.3 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець.

Отже, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансового лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Таким чином, з аналізу змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обовязків, звужені обовязки лізингодавця, встановлені в Законі України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства.

Підсумовуючи викладене, враховуючи недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», суд приходить до висновку, що укладений між ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД» та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу є недійсним, з огляду на що позов у цій частині підлягає задоволенню.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позивачем на виконання договору фінансового лізингу було сплачено авансовий платіж на рахунок ТОВ «ОСОБА_2 ТРЕЙД» в розмірі 17660 грн., суд з урахуванням вищенаведеного вважає, що передані відповідачу кошти повинні бути повернуті позивачу, з огляду на що позов у цій частині також обґрунтований та підлягає задоволенню.

Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогами не майнового характеру (про визнання договору фінансового лізингу недійсним) у розмірі 551, 20 грн. та за вимогою майнового характеру (стягнення коштів у виді сплаченого авансового платежу) в сумі 551,20 грн., що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та узгоджується з розясненнями, викладеними у постанові Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року.

Керуючись статтями 3, 6, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00150, укладений 15.03.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ТРЕЙД» (01004, м. Київ, вул. Рогнідинська, 1/13в Код ) та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ТРЕЙД» (01004, м. Київ, вул. Рогнідинська, 1/13в Код ) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, кошти в розмірі 17 660 грн. (сімнадцять тисяч шістсот шістдесят гривень).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 ТРЕЙД» (01004, м. Київ, вул. Рогнідинська, 1/13в Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 1102, 40 грн. (одна тисяча сто дві гривні 40 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення. Позивач має право оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Херсонської області через Скадовський районний суд Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Пухальський С.В.

Повний текст рішення виготовлено 09 серпня 2016 року