АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за поданням Старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві Федоренка АртемаМатвійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права просила ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні подання.

В обґрунтування апеляційної скарги, вказувала, що суд першої інстанції незаконно задовольнив подання державного виконавця, оскільки воно не обґрунтоване, не наведено доказів ухилення від виконання ним зобов'язань.

Крім того, представник апелянта наголошує, що державний виконавець незаконно вказав в поданні, що боржник переховується та невідоме його місце проживання, оскільки воно встановлено ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, а факт відсутності вдома в моменти коли туди з'являвся державний виконавець не можуть бути підтвердженням переховування особи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала та просила суд її задовольнити.

Представник стягувача - ОСОБА_6 та представник державної виконавчої служби - Святецький Д.В. заперечували проти апеляційної скарги та просили її відхилити, залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Справа № 2-7868/11
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5103/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Кривовяз А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на підставі виконавчого листа №2/2608/2144/12, виданого Святошинським районним судом м. Києва 08.05.2013 р. відповідно до рішення суду від 07.11.2012 р., підлягають стягненню на користь ОСОБА_10 2 311 924 грн. Виконавче провадження про стягнення боргу перебуває у провадженні ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві.

Із наданих доказів вбачається, що ОСОБА_4 добровільно перерахував на користь стягувача в рахунок погашення боргу 200 000 грн. (том 2, а.с.100,101).

Постановою державного виконавця від 22.06.2015 р. було внесено виправлення в резолютивну частину постанови про відкриття виконавчого провадження від 31.03.2015 р. в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 боргу у розмірі 2 511 924 грн. та змінено суму стягнення на 2 311 924 грн., що свідчить про часткове виконання рішення суду (том 3, а.с.43).

Із копій постанов державного виконавця та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта вбачається, що на нерухоме та рухоме майно боржника ОСОБА_4 накладено арешт, існують обтяження, призначалась оцінка рухомого та нерухомого майна, винесені постанови про доручення проведення виконавчих дій-опису двох земельних ділянок в Київській області, квартири та машиномісця в м. Одесі, виносилась постанова про розшук майна боржника.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_4 не виконує добровільно та ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, за місцем реєстрації довгий час не проживає, кореспонденцію не отримує.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з викладеного, законом встановлено можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Під ухиленням боржника від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду, слід розуміти будь-які свідомі діяння ( дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано статтею 377-1 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Державний виконавець обґрунтовував своє подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України тим, що ОСОБА_4 не виконав зобов'язання по сплаті боргу у встановлений строк, державним виконавцем вжито, передбачені законом заходи по примусовому виконанню рішення суду, проте боржник ухиляється від сплати боргу, зокрема, не проживає за місцем реєстрації та невідомо його місце проживання на даний момент, листів від державного виконавця свідомо не отримує .

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що подання державного виконавця є необґрунтованим, оскільки ним не доведено факт саме ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У поданні держаний виконавець припускає, що боржник не проживає за місцем реєстрації, відомостей про його фактичне місце проживання не має, про що свідчать акти державного виконавця.

Колегія суддів приймає посилання апелянта про те, що місце проживання боржник встановлено, зокрема, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, а факт відсутності вдома в моменти коли туди з'являвся державний виконавець не можуть бути підтвердженням переховування особи.

Місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, також підтверджується копією довідки з адресно-довідкового бюро (том 2, а.с. 221).

Інших даних щодо проживання боржника матеріали справи не містять, а з боку державного виконавця не представлено будь-яких підтверджень проведених виконавчих дій по з'ясуванню місця знаходження боржника, його роботи відповідно до обов'язків державного виконавця, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а тому наявність актів державних виконавців від 20.04.2015 р., 21.04.2015 р., 08.05.2015 р. про не доступ до квартири, не можуть бути належним підтвердженням ухиляння боржника від сплати боргу.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання державного виконавця в поданні на неявку боржника до державного виконавця та навмисне не отримання листів, як на підставу задоволення подання, оскільки на підставі п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», у разі неявки боржника без поважних причин державний виконавець має право виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ, що не було зроблено державним виконавцем.

Судовою колегією, при визнанні подання державного виконавця необґрунтованим, також враховано, що після здійснення ряду дій по розшуку майна боржника, його арешту, у порушення строків їх виконання, встановлених законом, даних про результати державним виконавцем не надано. Чому не проводились подальші виконавчі дії щодо реалізації арештованого майна державним виконавцем, невідомо і у поданні про це не зазначається.

Суд першої інстанції не з'ясував вказаних обставин, які мають значення для правильності вирішення питання, поверхнево розглянув подання в інтересах заявника, що призвело до постановлення необґрунтованої ухвали.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання державного виконавця, оскільки воно не містить доказів, які б свідчили про умисне ухилення боржником від виконання рішення суду та обґрунтованих доводів державного виконавця про доцільність тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - скасувати та постановити нову ухвалу, наступного змісту:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві Федоренка Артема Матвійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий

Судді