Ухвала

іменем україни

13 вересня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ КузнєцовВ.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Свалявської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до Свалявської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на самочинно добудоване приміщення - магазин (А-1 площею 51.5 кв.м) до квартири площею 46.64 кв.м. в АДРЕСА_1.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 27 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно добудоване приміщення - магазин (А-1 площею 51,5 кв.м.) до квартири площею 46,64 кв.м. в АДРЕСА_1.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 31 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 14 травня 2014 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області проведено перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при здійсненні ОСОБА_2 спірної добудови, за результатами якої складено акт про те, що позивачем самовільно збудований спірний об'єкт невизначеного призначення на прибудинковій території багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1, яка є комунальною власністю, та відповідно до ст. 42 ЗК України відноситьсь до земель житлової та громадської забудови, тобто до земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, і ця прибудинкова земельна ділянка, надається у постійне користування об'єднанню власників або підприємствам організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд вірно виходив із того, що позивачем спірний об'єкт збудований до багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка відповідно до ст. 42 ЗК України є прибудинковою територією, і передана в постійне користування органу який здійснює управління цим будинком. У позивача не виникло у встановленому законом порядку право на забудову чужої земельної ділянки, оскільки власник не надав письмової згоди на таку забудову.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний об'єкт нерухомості, оскільки він самочинно побудований на земельній ділянці, яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку та не передавалась позивачеві в оренду відповідно до положень ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновку суду апеляційної інстанції вони не впливають та його не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Свалявської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних В.О.Кузнєцов

і кримінальних справ