Категорія 19Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Марчук В.С., Жданкіна В.В., секретар - Агеєва Г.В., за участі: представника позивача - ОСОБА_2 та представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування запису про право власності, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 07.10.2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №11508420 за ТОВ «Естейт Селлінг».

Позов мотивовано тим, що 22.02.2007 року між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір згідно умов якого позивач отримала кредит у розмірі 47 328,00 дол. США зі сплатою відсотків 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.02.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Ленінського районного суду від. 16.09.2011 року в рахунок погашення заборгованості було звернено стягнення на спірну квартиру.

В подальшому між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, на підставі якого ПАТ КБ «Приватбанк», діючи від іменні позивачки, продало квартиру.

Проте, на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вказаний договір слід визнати недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 31.03.2016 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апелянт мотивує скаргу тим, що зазначене рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, судом не враховано, що спірна квартира є постійним місцем проживання позивача; суд посилається на довідку Департаменту житлового господарства №2998 від 21.08.2015 року, яка не може бути належним доказом у справі; судом неправомірно визначено, що арешт на спірну квартиру не повинен враховуватись, оскільки був накладений у зв'язку із виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №VIH0GA00001211, відповідно до умов якого позичальник отримала від позикодавця кредит у розмірі 47 328,00 дол. США зі сплатою відсотків 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.02.2017 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 62 333,88 дол. США.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

07.10.2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» від імені позивача та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 45,10 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. та зареєстрований в реєстрі за №5398.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції частково погодився з позицією позивача про застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак прийшов до висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, на підтвердження наявності необхідних умов для застосування цього закону, зокрема, те, що спірна квартира є постійним місцем проживання позивача - позичальника, а факт наявності або відсутності заборони на арешт квартири не є підставою для задоволення позову, оскільки вказаний арешт був накладений органами ДВС в процесі примусового виконання вищевказаного рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року. Окрім цього, суд прийшов до висновку про правомірність укладення договору, в якому продавцем виступає саме банк.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступні обставини.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону:

не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Статтею 3 Закону «Про мораторій...», цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Отже, мораторій є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій …» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст.. 3 Закону «Про мораторій…» (правова позиція судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-333 цс 15).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування норм Закону «Про мораторій…» в даних правовідносинах, однак при наявності та доведеності обставин зазначених в п.1 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

В судовому засіданні не встановлено та не доведено однієї серед інших обставини, вказаної в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, а саме те, що нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника.

Позивач стверджуючи, що спірна квартира є постійним її місцем проживання, не надала суду жодного допустимого доказу на підтвердження цьому.

Навпаки, в матеріалах справи є копії перших аркушів паспортів позивача: на прізвище ОСОБА_4 (а.с.8) та на прізвище ОСОБА_6 (дівоче прізвище) (а.с. 170-171). І в першому паспорті, і в другому на сторінці 11 зроблено запис, що позивач прописана АДРЕСА_4 Зареєстрована з 25 травня 1999 року. На час розгляду справи запис в паспорті місце реєстрації не помінялось.

Позивач стверджувала, що проживача в спірній квартирі з сім'єю, однак колишній чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відповідно до запису в паспорті на його прізвище (а.с.172) з 12005 року зареєстрований АДРЕСА_3

Відповідно до п. 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України

Твердження представника позивача про неможливість зареєструватись в спірні квартирі, оскільки вона є предметом іпотеки є безпідставним, оскільки у згаданому Порядку реєстрації місця проживання таких перешкод для реєстрації місця проживання чи перебування не існує.

Також позивач, стверджуючи, що спірна квартира була його єдиним постійним місцем проживання не обґрунтував на якій правовій підставі він у ній проживав.

Крім цього, відповідно до довідки ЖЕКу № 2 на яку посилався суд першої інстанції і на яку, в свою чергу посилався приватний нотаріус, який посвідчував спірний договір купівлі - продажу, в спірній квартирі не має проживаючих та зареєстрованих осіб.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що ОСОБА_4 належними та допустимими доказами не довела той факт, що спірна квартира, яка є була предметом іпотеки, використовувалась нею як місце постійного проживання.

Твердження позивача про порушення нотаріусом вимог Закону «Про нотаріат» в частині тих, що нотаріус, посвідчуючи договір купівлі - продажу не перевірив наявність чи відсутність заборони відчуження або арешту спірної квартири, колегія суддів не бере до уваги, оскільки в даному випадку дане твердження не пов'язується з основною підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним - заборона реалізації іпотечного майна під час дії мораторію на відчуження.

Крім того, як встановлено арешт був накладений на спірну квартиру в рамках виконавчого провадження з виконання вищезгаданого рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.09.2011 року.

Слід зазначити, що навіть перевіривши заборону відчуження чи арешт спірної квартири, та виявивши ці факти, нотаріус вправі посвідчити угоду про відчуження за згодою кредитора та набувача, що стверджує в даному випадку про відсутність перешкод в посвідченні спірної угоди при наявності заборон. При цьому права іпотекодавця не порушуються.

На підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», договір про реалізацію предмету іпотеки при зверненні стягнення укладається іпотекодержателем від свого імені, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодателя. Таким чином, посвідчивши договір купівлі-продажу спірної квартири, де стороною продавцем є ПАТ КБ «ПриватБанк», він же іпотекодержатель за договором іпотеки, нотаріус в повній мірі виконав вимоги чинного законодавства щодо форми правочину, чим виключається обгрунтованість мотивації позову в частині невідповідності договору зазначеним положенням Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції правильне по суті, отже, відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді : /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: