Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Украінцева Л.Д.
Справа № 409/142/16-ц
Провадження № 22ц/782/470/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» серпня 2016 року м.Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді Украінцевої Л.Д.

суддів: Назарової М.В., Романченка В.,

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань та річних за прострочення виконання зобовязання,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань та річних за прострочення виконання зобовязання.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року з відповідачки на його користь було стягнуто борг в сумі 200000 грн., інфляційні нарахування в розмірі 13999,55 грн. та 3 відсотки річних в сумі 6213 грн. Згідно виконавчого листа Білокуракинського районного суду Луганської області № 2/1205/16/2012 від 01.08.2012 року було відкрито виконавче провадження. Однак до теперішнього часу у повному обсязі ОСОБА_2 рішення не виконала. Борг відповідачка повернула частково: у 2013 році 3120 грн., у вересні 2015 року 5739,24 грн. Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь інфляційні нарахування за період з 1 серпня 2012 року по 1 грудня 2015 року в сумі 114113,51 грн. та 3 відсотки річних з простроченої суми в розмірі 20062,02 грн.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 інфляційні нарахування за період з 01 серпня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 114113,51 грн., три відсотки річних з простроченої суми в розмірі 20062,02 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1341,75 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю. При цьому апелянт зазначає, що рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19.07.2012 року з неї вже було стягнуто борг з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Вважає, що вже була притягнута до цивільно-правової відповідальності за ст.625 ЦК України, а Білокуракинський суд Луганської області рішенням від 13 травня 2016 року вдруге притягнув її до цивільно-правової відповідальності за одне і те саме правопорушення за ст.625 ЦК України. Крім того, вважає, що правовідносини, які існують між позивачем та нею, витікають не з порушення грошового зобовязання, а з примусового виконання рішення Апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року, яке знаходиться на стадії виконання та державною виконавчою службою вживаються певні заходи.

Сторони в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач та його представник звернулися до апеляційного суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, представник апелянта адвокат ОСОБА_4 повідомлений належним чином, про що свідчить розписка повідомлення. За таких обставин та відповідно до ч. 5 ст.76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливим розглянути справу без участі сторін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 було стягнуто борг в сумі 200000 грн., інфляційні нарахування в розмірі 13999,55 грн., 3 відсотки річних в сумі 6213,70 грн. за період з грудня 2010 року по серпень 2012 року (а.с.10-12).

Згідно довідки відділу державної виконавчої служби Білокуракинського районного управління юстиції № 2107 від 25.11.2015 року на підставі виконавчого листа № 2/1205/16/2012 від 01.08.2012 року ОСОБА_3 частково отримав від ОСОБА_2 борг у 2013 році в сумі 3120,00 грн. та у вересні 2015 року 5739,24 грн. (а.с.6-7), всього 8859 грн.24 коп.

Тобто зобовязання за договором позики у повному обсязі не виконане.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604 - 609 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання припиняється:

1) виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання;

2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 ЦК);

3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги (ст. 601 ЦК);

4) за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК);

5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 ЦК);

6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК);

7) неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК);

8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК);

9) смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 ЦК);

10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (ст. 609 ЦК).

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент звернення позивача до суду відповідачка узятих на себе зобов'язань сплатити суму боргу не виконала, а тому грошове зобов'язання, не зважаючи на відкриття виконавчого провадження, не можна вважати таким, що припинило своє існування, оскільки главою 50 ЦК України такої правової підстави припинення зобов'язань не передбачено.

Набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання, а боржник несе обов'язок відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу.

Рішення суду першої інтанції узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року по цивільній справі № 6-2168/15, прийнятого за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 частини першої статті 355 цього Кодексу, відповідно до якого якщо рішенням суду є стягнення грошових сум і таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов`язанням, що свідчить про наявність між сторонами грошових зобов`язань, яке боржник належним чином не виконує, це дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних витрат за весь час прострочення і 3% річних від простроченої суми, які входять до складу грошового зобов`язання, оскільки боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернених коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав для визнання рішення таким, що не відповідає нормам матеріального чи процесуального права.

Посилання відповідача на порушення судом ч.3 ст.61 ЦПК України щодо преюдиційності встановлених фактів рішенням апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року, що унеможливлює стягнення інфляційних витрат, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дійсні позовні вимоги стосуються іншого періоду часу.

У зв'язку з викладеним, твердження апелянта про відсутність правових підстав для покладення відповідальності на відповідача за невиконання боргового зобов'язання після набрання чинності рішенням суду є таким, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На підставі зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто сума позики в розмірі 200 000 грн., таке зобовязання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобовязанням. Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому твердження апелянта про те, що правовідносини, які існують між позивачем та нею, витікають не з порушення грошового зобовязання а з примусового виконання рішення Апеляційного суду Луганської області від 19 липня 2012 року, яке знаходиться на стадії виконання, не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що зараз позовні вимоги заявлено про стягнення інфляційних нарахувань та річних за прострочення виконання зобовязання за період з серпня 2012 року по листопад 2015 року включно.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 інфляційні нарахування за період з 01 серпня 2012 року по 01 грудня 2015 року в сумі 114113, 51 грн. та три проценти річних з простроченої суми в розмірі 20062,02 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1341,75 грн., а тому не ґрунтується на вимогах закону твердження апелянта про подвійне стягнення зазначених нарахувань.

Разом з тим, задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції не перевірив розрахунку заборгованості наданого позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума індексу інфляції за період з серпня 2012 року по листопад 2015 року включно складає:

За 2012 рік - з 01.08.2012 року по грудень 2012 року включно 1200 грн. (серпень 200000 х 99,7% =199400, 200000 199400 = 600.; вересень 200000 х 100,1% = 200200, 200200 200000 = 200; жовтень - листопад 000, грудень 200000 х 100,2 % = 200400, 200400 200000 = 400).

За 2013 рік - з січня 2013 року по грудень 2013 року включно 2766,46 грн. (січень - 199740 х 100,2% = 200139,48, 200139,48 199740 = 399,48, лютий квітень 000, травень 198700 х 100,1% = 198898,70 198700 = 198,70, червень вересень 000, жовтень 197400 х 100,4 = 198189,60 197400 = 789,60, листопад 197140 х 100,2 % = 197534,28 197140 = 394,28, грудень 196880 х 100,5% = 197864,40 196880 = 984,40)

За 2014 рік з січня 2014 року по грудень 2014 року включно 44298,00 грн.( січень 196880 х 100,2% = 197273,76 196880 = 393,76, лютий 196880 х 100,6% = 198061,28 196880 = 1181,28, березень 196880 х 102,2% = 201211,36 196880 = 4331,36, квітень 196880 х 103,3% = 203377,04 196880 = 6497,04, травень 196880 х 103,8% = 204361,44 196880 = 7481,44, червень 196880 х 101,0% = 198848,80 196880 = 1968,80, липень 196880 х 100,4% = 197767,52 196880 = 787,52, серпень 196880 х 100,8% = 198455,04 196880 = 1575,04, вересень 196880 х 102,9% = 202589,52 196880 = 5709,52, жовтень 196880 х 102,4% = 201605,12 196880 = 4725,12, листопад 196880 х 101,9% = 200620,72 196880 = 3740,72, грудень 196880 х 103,0% = 202786,40 196880 = 5906,40).

За 2015 рік з січня 2015 року по листопад 2015 року включно 57439,06 грн (січень 196880 х 103,1% = 202983,28 196880 = 6103,28, лютий 196880 х 105,3% = 207314,64 196880 = 10434,64, квітень 196880 х 114,0% = 224443,20 196880 = 27563,20, травень 196880 х 102,2% = 201211,36 196880 = 4331,36, червень 196880 х 100,4% = 197667,52 196880 = 787,52, липень-серпень 000, вересень 191140,76 х 102,3% = 195537 191140,76 = 4396,24, жовтень 000, листопад 191140,76 х 102,0% = 194363,57 191140,76 = 3822,82), а усього за період з серпня 2012 року по листопад 2015 року включно 105703,52 грн.

Таким чином, при проведенні розрахунку інфляційних збитків суд першої інстанції не перевірив розрахунок, наданий позивачем та прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача таких збитків у сумі 114113,51 грн.

Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: Сума боргу х 3 % : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Суд першої інстанції при проведенні розрахунку трьох процентів річних також не перевірив розрахунок наданий позивачем та необґрунтовано стягнув з відповідача за 2015 рік 5734,22 грн., а необхідно було стягнути 5247,21 грн. Тобто за період з 01.08.2012 року по 01.12.2015 року необхідно стягнути з відповідача 3% річних в сумі 19575,08 грн.

За таких обставин рішення суду відповідно до ст. 309 ЦПК України необхідно змінити, зменшивши суму інфляційних витрат до 105703,52 грн., суму 3 % річних до 19575,08 грн.

Стосовно твердження апелянта про незастосування судом першої інстанції строку позовної давності слід зазначити наступне.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надавалася заява про застосування позовної давності, а тому у суду першої інстанції не було підстав для застосування позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309,313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 13 травня 2016 року змінити. Позовні вимоги задовольнити частково, зменшити суму інфляційних нарахувань за період з 01.08.2012 року по 01.12.2015 року до 105703,52 грн. ( сто пять тисяч сімсот три гривні пятдесят дві копійки ) та зменшити суму трьох процентів річних за період з 01 серпня 2012 року по 01 грудня 2015 року до 19575,08 грн., ( девятнадцять тисяч пятсот сімдесят пять гривень вісім копійок), зменшити суму судового збору до 1143,81 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: