Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №333/5823/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Провадження №22-ц/778/3200/16 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

Дзярука М.П.

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нечепуренко Галина Федорівна, Публічне акціонерне товариство «Запорізький механічний завод», Запорізька міська рада, ОСОБА_7, про визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Нечепуренко Г.Ф., ПАТ «Запорізький механічний завод», Запорізька міська рада, ОСОБА_7, про визнання недійсним дублікату свідоцтва №78 про право власності на житло, визнання недійсним договору дарування 1/3 частки квартири, застосування наслідків недійсності правочину, який згодом уточнив.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 18 січня 2010 року між ОСОБА_5 та та ОСОБА_8 було укладено договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Вважає оспорюваний договір дарування таким, що укладений з недодержанням вимог закону, а саме із використанням дублікату свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, отриманого в порушення вимог діючого законодавства, а тому він має бути визнаним недійсним.

Зазначав, що внаслідок укладення договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 року він втратив право на її спадкування, а також позбавлений можливості реалізувати своє переважне право купівлі зазначеної частки.

Про порушення своїх прав він дізнався 26.09.2013 року, коли отримав заяву від ОСОБА_5, в якій останній повідомляв, що має намір продати належну йому на підставі договору дарування від 18.01.2010 року частку квартири АДРЕСА_1.

Крім того, вищезазначеним договором дарування було порушено права неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на час укладання договору дарування 1/3 части спірної квартири був зареєстрований у вказаній квартирі, оскільки договір було укладено без згоди органів опіки та піклування.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд визнати недійсним дублікат свідоцтва НОМЕР_1 від 28.06.1994 року про право власності на житло, виданий 10.11.2009 року ВАТ «Запорізький механічний завод» ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування від 18.01.2010 року 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; застосувати наслідки недійсності правочину (реституції), а саме: повернення ОСОБА_5 1/3 частки квартири, отриманої за договором дарування від 18.01.2010 року; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно зі ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 18 січня 2010 року між ОСОБА_8 (дарувальником) та ОСОБА_5 (обдарованим) було укладено договір дарування 1/3 (однієї третьої) частки квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф., зареєстровано в реєстрі за № 118.

Відповідно до п. 2 договору дарування від 18.01.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. частка квартири АДРЕСА_1, яка відчужується, належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі дублікату Свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод» від 28.06.1994 року, дублікат виданий Відкритим акціонерним товариством «Запорізький механічний завод» від 10.11.2009 року та на підставі дублікату угоди, посвідченої Голуб В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу від 01.02.2000 року за р.№ 201, дублікат виданий ОСОБА_12, нотаріусом державного нотаріального архіву Головного управління юстиції у Запорізькій області від 14.10.2009 року р.№ 2-113, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2, виданим Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 23.12.2009 року.

В пункті 5 договору дарування від 18.01.2010 р., дарувальник свідчить, що за адресою місцезнаходження відчужуваної частки квартири, окрім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, інші малолітні та неповнолітні діти не проживають, не зареєстровані, та не мають право користування, а також будь-які інші особи, яких Дарувальник повинен утримувати за законом чи за договором, у зв'язку з чим договір укладається на підставі розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 15.01.2010 року № П-1685.

21 січня 2010 року право власності ОСОБА_5 було зареєстровано БТІ відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № 25098021 від 21 січня 2010 року.

Дарувальник ОСОБА_8 помер 12 лютого 2012 року.

Згідно з листом Шостої державної нотаріальної контори від 03.10.2012 р. № 3407/02-14, виданого на ім'я ОСОБА_3 на його заяву від 20.09.2012 р. повідомляється, що його заява про прийняття спадщини за законом після померлого 14.02.2012 р. батька ОСОБА_8, надійшла до нотаріальної контори 11.07.2012 р., зареєстрована в книзі обліку спадкових справ за № 890, спадкова справа № 381 за 2012 рік.

Згідно угоди від 01.02.2000 року, посвідченої Голуб В.В., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за р.№ 201, відповідно до якої гр. ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_13, в зв'язку з тим, що у свідоцтві про право власності на житло за НОМЕР_1, виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод», яке належить їм на підставі спільної сумісної власності, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1 не визначені частки, дійшли згоди про встановлення розміру ідеальних часток громадян із житлової площі квартири: ОСОБА_8 належить 1/3 частка квартири; ОСОБА_13 належить1/3 частка квартири; ОСОБА_3 належить 1/3 частка квартири.

У подальшому 1/3 частки ОСОБА_8 була відчужена останнім за договором дарування від 18.01.2010 р. ОСОБА_5, частка ОСОБА_13 відчужена ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 03.02.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_14

Судом встановлено, що до укладення договору дарування, станом на 23 грудня 2009 року (відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № НОМЕР_4 від 07 грудня 2009 року та Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № НОМЕР_3 від 23 грудня 2009 року зареєстрованими співвласниками квартири були: ОСОБА_7 - матір неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 1/3 (одна третя) частка квартири та ОСОБА_8 (1/3 (одна третя) частка квартири.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_5 від 04.09.2013 року, посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. та зареєстрована в реєстрі за № 2067 про намір ОСОБА_5 продати належну йому на підставі договору дарування від 18.01.2010 р. 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (невідповідність змісту правочину акту цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у сторони правочину необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність вільного волевиявлення або його невідповідність його внутрішній волі; фіктивність правочину; протиріччя інтересам дітей при вчиненні правочину батьками).

На обґрунтування позовних вимог недійсності правочину позивач посилається на те, що оспорюваний договір дарування від 18.10.2010 р. є укладеним з недодержанням вимог закону, а саме із використанням дублікату свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, отриманого в порушення вимог діючого законодавства і підлягає визнанню недійсним, так як оригінал свідоцтва постійно зберігався у позивача. Позивач внаслідок укладання договору дарування 1/3 частки квартири від 18.01.2010 р. втратив право на її спадкування, а також позбавлений можливості реалізувати своє переважне право купівлі зазначеної частки, у зв'язку з ризиком визнання договору купівлі-продажу недійсним, дарувальником ОСОБА_8 не було отримано згоди органу опіки та піклування відповідно до вимог ст. 12 Закону України « Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей»

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягали державній реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводилась комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

На момент отримання дарувальником ОСОБА_8 дублікату Свідоцтва НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Орендним підприємством «Запорізький механічний завод» від 28.06.1994 року діяв наказ міністерства юстиції України «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно» від 07.02.2002 № 7/5 .

Відповідно до п. 13 Додатку 1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими документами, на підставі яких в той час проводилась реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, могли бути, серед іншого, й дублікати правовстановлюючих документів, видані органами приватизації.

П. 8.6. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, закріплено, що у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право

власності. За дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів, які проводять оформлення права власності, БТІ можуть здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва про право власності, у тому числі здійснення перевірки належності заявленої вимоги відомостям з Реєстру прав.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Таким чином суд обґрунтовано вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, оспорюваний дублікат свідоцтва НОМЕР_1 від 28 червня 1994 року про право власності на житло (квартиру АДРЕСА_1, виданий 10.11.2009 року ВАТ «Запорізький механічний завод» ОСОБА_8 не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України (в редакції, що діяла під час укладення договору дарування - 18 січня 2010 року), власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків є правочином. Двостороннім правочином є договір.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 1 ОСОБА_3 протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень; органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону; для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з них, встановлюються законом (ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України).

В матеріалах справи наявна така згода органу опіки та піклування (лист Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 15 січня 2010 року № П-1685.

Спеціаліст відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР в судовому засіданні пояснила, чинним законодавством, а саме Постановою КМУ №866 від 24.09.2009 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» не передбачено форми, за якою відається дозвіл на проведення відчуження квартири. В даному випадку не було відчуження квартири, комісією перевірялось, чи не порушувались права дитини, у зв'язку з чим було надано відповідь на звернення ОСОБА_8.

До укладення договору дарування, станом на 23 грудня 2009 року (відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № НОМЕР_4 від 07 грудня 2009 року (а.с. 43) та Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» № НОМЕР_3 від 23 грудня 2009 року (а.с. 44)) зареєстрованими співвласниками квартири були: ОСОБА_7 - матір ОСОБА_9 (свідоцтво про народження а.с.72) (1/3 (одна третя) частка квартири) та ОСОБА_8 (1/3 (одна третя) частка квартири).

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд дійшов до вірного висновку, що право користування житлом ОСОБА_9 є похідним від права власності на 1/3 (одну третю) частки квартири його матері - ОСОБА_7 і не залежить від права власності на інші 2/3 частки квартири та переходу права власності на 1/3 (одну третю) частки квартири на підставі договору дарування від ОСОБА_8 до ОСОБА_5 та обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Всі доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: