№ провадження 2/646/725/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.07.2016 року м. Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова Харківської області у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

при секретарі Марковій О.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі місцевого суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за належну частку майна, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач порушують її право співвласника спірної квартири.

У судовому позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що ОСОБА_3 доводиться їй колишньою невісткою. Їм частках 1/3 і 2/ належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1, якою користується відповідач, що позбавляє її можливості користуватися спірною нерухомістю. За таких обставин, вона вважає, що відповідач зобовязана викупити у неї належну частину, а оскільки вона добровільно не бажає це зробити, то спричиняє їй моральну шкоду.

Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: вартість належної їй частки нерухомого майна в розмірі 60600 грн., поклавши на останню обовязок виконати цю дію протягом місяця, а також на відшкодування моральної шкоди - компенсацію в сумі 5000 грн.

Відповідач ОСОБА_3позовні вимоги не визнала, посилаючись на їхню безпідставність і пояснила, що в неї не має бажання і фізичної можливості викупити у колишньої свекрухи 1/3 частку належної той частини спірної квартири. Ніяких перепон для проживання позивача в спірній квартирі не має, тип паче що виконано рішення суду про вселення її в це жиле приміщення. Звернула увагу на відсутність законних підстав для покладання обовязку викупити частку майна.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України), суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, однокімнатна, загальною площею 30,3 м2, житловою - 17,1 м2, належить на праві власності: 1/3 - ОСОБА_1, 2/3 - ОСОБА_3.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 07 серпня 2012 року позивачку вселене до спірного жилого приміщення. Зазначене рішення суду виконано.

Зазначені вище факти та обставини визнані сторонами у судовому засіданні, вони підтверджені наявними в матеріалах справи документами, тому у відповідності до положень частини 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Частиною 1 статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За приписами частини 1 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Сторони не домовлялися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Статями 317, 358, 361 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, право на надання кожному із співвласників у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності та право співвласника самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Власник при цьому може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Таким чином до виділу у натурі частки із спільного майна співвласники мають рівні права на користування обєктом права спільної власності.

Частиною 2 статті 364 ЦК України передбачено що, якщо виділ частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Судом встановлено, що фактично в спірній квартирі проживають відповідачка і її син ОСОБА_5, який є інвалідом 3-ї групи і онуком позивачки.

Згідно наданих документів, відповідач ОСОБА_3 працює касиром ТОВ "ТД ИРБИС" і отримує щомісячну зарплату в розмірі 1400 грн. Окрім частини спірної квартири, іншого нерухомого майна у власності відповідача не має.

Суд вважає необхідним відзначити, що позивачем не надано доказів ринкової вартості спірної квартири.

Зазначені обставини, на розсуд суду, свідчать про відсутність у відповідача обєктивної можливості виплатити грошову компенсацію позивачу. Відсутність у відповідача коштів може привести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири, яка є її єдиним місцем проживання.

Крім того, відповідач не надала своєї згоди викупити у позивача її частку в праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку при відсутності тих юридично важливих обставин, які передбачені диспозицією статті 364 ЦК України.

Таким чином, законні підстави для задоволення позовних вимог в частини стягнення з відповідача на користь позивача вартості належної їй частки нерухомого майна в розмірі 60600 грн., з покладанням обовязку виконати цю дію протягом місяця відсутні, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Позивач настоювала на тому, що протиправною бездіяльністю відповідача їй завдано моральної шкоди, розмір відшкодування якої вона оцінює у 5000 грн.

Зі змісту частин 1 і 2 статті 23 Цивільного кодексу України випливає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами і доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проаналізувавши викладені обставини, приймаючи до уваги, що під час розгляду справи позивачем не надано суду обєктивних, беззаперечних доказів на підтвердження фактів і обставин, з якими вона повязує заподіяння їй моральних і фізичних страждань, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

В той же час, суд, виходячи із матеріального стану, стану здоровя і віку позивача, вважає можливим в порядку частини 3 статті 82 ЦПК України звільнити позивача від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 11, 60, 61, 82, 212, 213, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 23, 183, 316, 317, 319, 356, 358, 361, 364, 365, 1167 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за належну частку майна, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Червонозаводський районний суд міста Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.А. Єжов