11.04.2016 Справа № 363/2500/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договірних зобовязань по поверненню грошових коштів, в звязку з чим, уточнивши позовні вимоги, порушує питання про стягнення з них солідарно заборгованості за договором позики у сумі 1 562 610 грн. 78 коп., що еквівалентна 67 700 доларам США (ч. 2 ст. 533 ЦК України), а також судові витрати. Крім того просить стягнути з поручителя ОСОБА_4 1 000 грн.

Представник позивача в суді позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив про його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_5 в суді просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, коли укладена між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 розписка від 30 вересня 2011 року юридичної сили не має, сторонами не підписана та про зміну умов договору позики в частині встановлення нового строку виконання зобовязання не свідчить. Крім того згідно вимог ст.ст. 540, 541 ЦК України підстав для солідарної відповідальності боржників не вбачав.

Відповідач ОСОБА_6 до суду не прибув, подав заяву в якій просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропущенням позивачем строків позовної давності. Також наполягав на відсутності підстав для солідарної відповідальності боржників згідно ст. 540 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4, будучи повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не зявився.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в загальному порядку.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 09 серпня 2010 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (позичальникам) грошові кошти в сумі 534 153 грн., що в еквіваленті до долару США становить 67 700 доларів США (п.1.1 договору позики).

Згідно п. 2.1 договору всю суму позики у розмірі 534 153 грн., що еквівалентно 67 700 доларів США, згідно встановленого на дату передачі коштів Національним банком України офіційного курсу долару США до гривні, позикодавець передав позичальникам до підписання даного договору та підписання цього договору є підтвердженням позичальників про отримання суми позики в повному розмірі.

Відповідно до п. 3.1 договору позики позичальники зобовязалися повернути отриману позику позикодавцю в повному розмірі згідно встановленого на дату передачі коштів Національним Банком України офіційного курсу долару США до гривні не пізніше, ніж через десять робочих днів, тобто 23 серпня 2010 року шляхом її передачі позикодавцю готівкою.

Згідно п. 3.3 договору позики про повернення суми позики може свідчити тільки відповідний документ (розписка).

Відповідно до п. 5.4 договору позики зміни і доповнення до нього будуть дійсними, якщо вони укладені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

Зазначений договір укладено в письмовій формі.

Відтак грошове зобовязання відповідачів перед позивачем вбачається з договору позики, яким оформлені укладені між сторонами договірні відносними згідно ст. 1047 ЦК України.

10 серпня 2010 року, з метою забезпечення зобовязань за договором позики, між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 (далі поручитель) укладено договір поруки.

Згідно п. 1.1 договору поруки поручитель поручається перед позикодавцем за виконання обовязків позичальників за договором позики від 09 серпня 2010 року.

Одержані кошти у встановлений строк відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не повернули.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_5 05 жовтня 2011 року склав позивачу письмову розписку, в якій зобовязався повернути суму боргу до 27 жовтня 2011 року.

30 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_5 склав другу розписку, в якій зобовязався перед позивачем повернути останньому суму боргу в розмірі 534 153 грн. не пізніше 31 грудня 2011 року.

Проте заборгованість позичальниками не повернуто, термін сплати коштів порушено.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобовязаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобовязання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Згідно ч.1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Згідно ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Надана відповідачем ОСОБА_5 письмова розписка від 30 вересня 2011 року вчинена в письмовій формі, підписана останнім та прийнята позивачем (ст. 642 ЦК України).

Відтак, суд вважає її прийнятною та розцінює як договір про зміну умов основного договору, оформлений у вигляді простої письмової форми, що відповідає викладеним вище вимогам Закону.

Згідно вказаної розписки позивач та відповідач ОСОБА_5 погодили новий строк виконання основного зобовязання до 31 грудня 2011 року, а також визначили розмір погашення заборгованості в гривні (534 153 грн.), без визначення еквіваленту в іноземній валюті.

За таких умов строк позовної давності (3 роки) в даному випадку позивачем щодо боржника ОСОБА_5 не пропущений.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 17 червня 2014 року, тобто в межах визначеного ч. 1 ст. 257 ЦК України строку позовної давності, а тому підстав для її застосування у зобовязанні відповідача ОСОБА_5 судом не встановлено.

Строк виконання основного зобовязання для відповідача ОСОБА_6 згідно п. 3.1 договору позики настав 23 серпня 2010 року.

Відтак, право предявити вимогу до боржника ОСОБА_6 у позивача виникло, починаючи з 23 серпня 2010 року, протягом наступних трьох років.

Разом з тим, таку вимогу до боржника ОСОБА_6 позивач предявив лише 17 червня 2014 року (при зверненні до суду з цим позовом), тобто вже після спливу встановленого ч. 1 ст. 257 ЦК України трьохрічного строку.

Відповідно до ч. 3 і 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак в задоволенні позовних вимог висунутих до відповідача ОСОБА_6 слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

У разі солідарного обовязку (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку в повному обсязі, відповідно до вимог ч. 1 ст. 543 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк виконання основного зобовязання згідно п. 3.1 кредитного договору настав 23 серпня 2010 року.

Відтак, право предявити вимогу до поручителя у позивача виникло, починаючи з 23 серпня 2010 року, протягом наступних 6 місяців.

Таку вимогу до поручителя позивач предявив лише 17 червня 2014 року (при зверненні до суду з цим позовом), тобто вже після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому порука останнього припиняється.

Унаслідок зазначеного поруку ОСОБА_4 слід визнати припиненою, а тому позовні вимоги висунуті до нього задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 540 ЦК України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Як вбачається зі змісту договору позики солідарний обовязок позичальників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по поверненню суми позики не передбачений, відтак боржник ОСОБА_5 повинен виконати обов'язок у рівній частці.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача слід стягнути 267 076 грн. 50 коп. (534 153 грн. (основна сума заборгованості) / 2 (кількість боржників у зобовязанні) = 267 076 грн. 50 коп.).

При цьому суд виходить з основної суми боргу в розмірі 534 153 грн., як такої, що визначена згідно письмової розписки відповідача ОСОБА_5 від 30 вересня 2011 року.

За таких обставин підстав для стягнення грошових коштів в еквіваленті згідно курсу НБУ до долару США, як про це просить позивач, суд не вбачає і в цій частині позову відмовляє.

Також при обрахунку розміру заборгованості суд не приймає до уваги усні твердження представників сторін про часткове погашення відповідачем ОСОБА_5 заборгованості в розмірі 5 000 доларів США, що письмовими доказами згідно п. 3.3 Договору позики та ст. 545 ЦК України не підтверджується.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов частковому задоволенню.

Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_5 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП-) на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 09 серпня 2010 року в розмірі 267 076 грн. 50 коп., а також судовий збір в розмірі 2 670 грн. 76 коп., а всього 269 747 (двісті шістдесят девять тисяч сімсот сорок сім) грн. 26 (двадцять шість) коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя