У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів, за касаційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Перкова Георгія Олександровича - на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001195 із додатками, укладений 14 лютого 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») та стягнути з останнього 25 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001195, за умовами якого ТОВ «ЛК «Автофінанс», як лізингодавець, зобов'язалось придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Hyundai Sonata Express, та передати його у користування лізингоодержувачу - ОСОБА_2 на умовах, визначених у договорі.

В усній формі працівник ТОВ «ЛК «Фінанс» пояснила йому, що він спочатку повинен сплатити передплату за автомобіль у розмірі 73 650 грн, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів - передано у користування предмет лізингу.

Оскільки такої суми у нього не було, він 14 лютого 2015 року сплатив на розрахунковий рахунок відповідача 25 000 грн та вказав у квитанції призначення платежу: «Перший внесок за договором від 14 лютого 2015 року № 001195».

Після сплати першого платежу відповідач відмовився передати йому предмет договору лізингу із посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50 % від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а також пояснив, що сплачена ним сума 25 000 грн є адміністративним платежем за оформлення договору та не підлягає поверненню.

Після уважного ознайомлення зі змістом укладеного між ними договору йому стало зрозуміло, що його положення не відповідають вимогам чинного законодавства України.

Зокрема, у пункті 1.4 договору зазначено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, за якими має відповідати продавець. Проте це прямо суперечить положенням ст. 808 ЦК України, оскільки про продавця предмета лізингу лізингоодержувачу нічого не відомо, він не здійснював його вибір.

За змістом п. 1.8 договору лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку змінювати предмет лізингу, що порушує принцип добросовісності та призводить до дисбалансу договірних відносин.

Пунктом 3.2.6 договору лізингодавець надав собі право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, навіть без попередження про це останнього та без з'ясування причин та обставин, які цьому сприяли.

У пункті 3.2.7 договору лізингодавець звільнив себе від відповідальності щодо надання предмету лізингу у разі неможливості або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, з причин, які не залежать від лізингодавця, та надав собі право безпричинно не повертати за цих обставин 50 % від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.

За змістом п. 5.5 договору лізингоодержувачу заборонено робити будь-які поліпшення чи вносити зміни до предмета лізингу без попереднього письмового погодження із лізингодавцем, а якщо такі зміни зроблено, то вони стають власністю останнього. Водночас, пунктом 5.6 його зобов'язано за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення, які вимагаються чинним законодавством, що є несправедливим до споживача послуг, оскільки він не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку із змінами предмета лізингу згідно законодавства.

Відповідно до змісту п. 5.7 договору на його чинність не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, юридичних, технічних чи економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору, що є несправедливим щодо нього, оскільки неможливість виконання договору з незалежних від нього причин є підставою для одностороннього розірвання договору та повернення предмета лізингу без повернення грошових коштів споживачу.

Згідно із п. 10.5 договору лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізингових платежів, не надаючи споживачу права відмовитись від договору, що є несправедливою умовою.

У п.10.15 договору визначено, що лізингодавець має право збільшити розмір лізингових платежів на умовах, не передбачених договором (на власний розсуд), проте лізингоодержувач не має можливості ні відмовитися від збільшення платежів, ні повернути вже сплачені кошти, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 10.15 договору також передбачено, що у разі відмови лізингоодержуача від підписання додаткової угоди та/або акта коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач має повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 календарних днів з моменту отримання від останнього письмової пропозиції про зміну розміру лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають, що не відповідає принципу справедливості.

Відповідно до п. 12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок, але не отримав транспортний засіб, має право розірвати цей договір. Проте, у такому разі поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, а адміністративний внесок та 40 % від авансового платежу залишаються відповідачу. Водночас, при розірвання договору лізингодавцем жодних санкцій не передбачено, що призводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

За змістом п. 12.4 договору за несвоєчасне виконання зобов'язань лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, а також три проценти річних від суми заборгованості за кожен день прострочення, що є подвійною відповідальністю. Водночас, у договорі відсутні положення щодо штрафних санкцій до лізингодавця у разі порушення ним умов договору.

Крім того, відповідач жодним чином не пояснив, у чому полягає надання послуг відповідачем, за які сплачується адміністративний платіж у розмірі 73 650 грн. Відповідний пункт договору порушує принцип добросовісності і справедливості, оскільки з урахуванням змісту договору, організація договору відповідачем фактично полягала лише у виготовленні ним стандартної форми договору.

Таким чином, положення договору не відповідають вимогам ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення споживачем умов договору, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати сплачені позивачем кошти у випадку дострокового розірвання договору.

Крім того, у спірному договорі виконання зобов'язання визначено в іноземній валюті, що не відповідає ст. 524 ЦК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001195 із додатками, укладений 14 лютого 2015 року між ТОВ «ЛК «Автофінанс» і ОСОБА_2 Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 25 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ «ЛК «Автофінанс» - Перков Г.О. - просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно із ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюються продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальніположення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем, що пункти 5.7, 9.4, 10.13, 12.1, 10.15, 10.5, 1.4, 10.11 укладеного між сторонами договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; пункти 3.2.6, 3.2.7, 12.7, 1.8 договору надають право лізингодавцю діяти на свій власний розсуд, не надаючи такої змоги лізингоодержувачу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що аналіз змісту спірного договору дає підстави для висновку про те, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг лізингодавця (у разі невиконання лізингоодержувачем обов'язків, передбачених договором та законом), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачено в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно розширено права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, пункт 1.4 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України; під час розгляду справи не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу; договір фінансового лізингу не було посвідчено нотаріально, що суперечить положенням статей 799, 806 ЦК України. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що хоча суд першої інстанції і обґрунтував своє рішення про задоволення позову лише несправедливістю умов договору та не взяв до уваги вказані апеляційним судом порушення, але правильно вирішив спір по суті, то таке рішення підлягає залишенню без змін.

Висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15) та від 08 червня 2016 року (справа № 6-330цс16), а також встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги відповідача про відсутність порушень під час укладення оспорюваного договору спростовуються встановленими судами обставинами справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - Перкова Георгія Олександровича відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова