Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/7227/15 Головуючий у 1 інстанції: Варнавська Л.О.
№ провадження 22-ц/778/3052/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„21" липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, та ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович, Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання недійсним та скасування договору дарування будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М., Служба у справах дітей районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про визнання недійсним та скасування договору дарування будинку.

У позові зазначала, що 28.02.1986 року між її матір"ю ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_3 був укладений шлюб.

На підставі договору купівлі-продажу від 27.12.1991 року її мати ОСОБА_5 придбала будинок АДРЕСА_1

Таким чином, будинок АДРЕСА_1 був придбаний її батьками під час шлюбу.

В цьому будинку вона зареєстрована з 11.01.1992 року, за цією ж адресою також зареєстрований та проживає разом з нею з часу народження її неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Її батько ОСОБА_3 рішенням Гайворонського районного суду Белгородської області РФ від 08.12.2014 року визнаний недієздатною особою, на підставі постанови №13 адміністрації муніципального району «Гайворонський район» Белгородської області вона призначена його опікуном.

24.04.2015 року її мати ОСОБА_5, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 768, подарувала будинок АДРЕСА_1 своїй онуці ОСОБА_6, навмисно приховавши від нотаріуса та обдарованої особи, що 1 / 2 частина зазначеного будинку належить ОСОБА_3, як спільне сумісне майно подружжя, а згоди на відчуження своєї частки будинку ОСОБА_3 не давав, крім того, не давав дозволу на відчуження будинку, в якому проживає неповнолітня особа, і орган опіки та піклування.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2, як опікун недієздатного ОСОБА_3, та законний представник неповнолітнього ОСОБА_4, просила визнати недійсним та скасувати договір дарування будинку АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 24.04.2015 року.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

За вимогами ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які є обов"язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав і інтересів і загальні вимоги щодо недійсності право чину передбачені ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності право чину є недодержання в момент вчинення право чину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого право чину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність право чину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ч.3 ст. 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним в силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний право чин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності право чину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний право чин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності право чину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного право чину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності право чину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності право чину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі належав ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 27.12.1991 року за р. № 1-4385, зареєстрованого ОП ЗМБТІ 17.02.1992 року(а.с.4-6).

На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 24.04.2015 року , зареєстрованого в реєстрі за № 768, ОСОБА_5 подарувала будинок АДРЕСА_1 своїй онукі ОСОБА_6(а.с.68-70).

За умовами п.7 вказаного договору, дарувальник доводить до відома обдаровуваної, а обдаровувана взяла до уваги, що за адресою місцезнаходження житлового будинку, що є предметом правочину, не проживають і не зареєстровані малолітні та/або неповнолітні діти, недієздатні та / або обмежено дієздатні особи, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати дарувальник, а також відсутні малолітні та/або неповнолітні діти, недієздатні та / або обмежено дієздатні особи, а також будь-які інші особи, що не зареєстровані та мають право користування відчужуваним житловим будинком.

Обґрунтовуючи вимоги про визнання вказаного договору недійсним, ОСОБА_2, яка на підставі постанови №13 адміністрації муніципального району «Гайворонський район» Белгородської області призначена опікуном свого батька ОСОБА_3, визнаного недієздатним рішенням Гайворонського районного суду Белгородської області РФ від 08.12.2014 року(а.с.12-14), а також як мати неповнолітнього ОСОБА_8, 27.09. 2009 року народження, посилалася на те, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний у період шлюбу її батьків, отже являвся їх спільною сумісною власністю, у зв"язку з чим її мати ОСОБА_5 не мала права на його відчуження без згоди ОСОБА_3, а також на те, що онук ОСОБА_5 - її молодший син ОСОБА_4, який є неповнолітнім, з моменту народження проживає у вказаному будинку, має право на користування ним, а тому відчуження будинку могло бути проведено лише за попереднім дозволом органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, а такого дозволу ОСОБА_5 не мала.

В силу вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні вимог, заявлених ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, суд на підставі всебічної оцінки наданим по справі письмовим доказам, виходив з доведеності того, що будинок АДРЕСА_1 у м. Запоріжжі не являвся спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_5, оскільки був придбаний останньою 27.12.1991 року після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, враховуючи, що за даними довідки Комунарського ВДРАЦС Запорізького МУЮ, рішенням Первореченського районного суду м. Владивосток Приморського краю РФ від 02.09.1991 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу на підставі рішення був вчинений відділом ЗАГС Первореченьського району м. Владивосток 17.09.1991 року, запис № 609(а.с.53). Крім того, за даними рішення цього ж суду від 16.04.1993 року про розірвання іншого шлюбу ОСОБА_3, після розлучення із ОСОБА_5 у іншому шлюбі він перебував з 28.09.1991 року(а.с.127-128).

Згідно зі ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення право чинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких право чинів щодо жилих приміщень.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Частиною третьою статті 17 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/ або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов"язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов"язання.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-3005цс15, передбачене ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України „Про охорону дитинства" та ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладання такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання такого договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, заявленому ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, суд виходив з того, що власник будинку ОСОБА_5 не є матір"ю ОСОБА_4 та особою, яка її замінює, вона є його бабусею і не була обмежена в реалізації права власника на розпорядження майном.

За даними наданої ОСОБА_2 довідки Комунарського РВ у м. Запоріжжі УДМС в Запорізькій області від 18.09.2015 року, місце її проживання зареєстровано з 11.01.1992 року по АДРЕСА_1 і з нею зареєстрований син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30а), однак, враховуючи інші докази, по справі не доведено, що на час укладання оспорюваного договору спірний будинок являвся єдиним місцем проживання неповнолітньої особи з дня її народження.

За вимогами п.п.1,8; 1.9 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджених Наказом МЮ України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення право чину у разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком мають малолітні або неповнолітні діти.

З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей на користування відчужуваним жилим будинком нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім"ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання.

По справі встановлено, що інформація про реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_4 за заявою матері чи про реєстрацію інших членів родини ОСОБА_2 в якості членів сім"ї ОСОБА_5 ніколи не вносилася у будинкову книгу, довідка, в якій не зазначено проживання у спірному будинку неповнолітніх дітей, надавалась власнику ОСОБА_5 Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 15.04.2015 року для надання нотаріусу(а.с.14).

Сам же факт реєстрації ОСОБА_2 лише у листопаді 2013 року свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 суд не розцінив в якості беззаперечного доказу відсутності у дитини іншого місця проживання, враховуючи, що для інших членів родини ОСОБА_2 - для її чоловіка та для її старшого сина спірний будинок постійним місцем проживання не являвся.

Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає.

Положення Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україна" не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

За вказаних обставин , висновок суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для застосування до встановлених по справі правовідносин ст.ст. 203, 215 ЦК України, ч.3 ст. 17, ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" слід визнати обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам матеріального права.

Ті докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди ОСОБА_2 з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки, достатніх підстав для зміни чи скасування судового рішення у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України вони не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: