Номер провадження: 22-ц/785/961/16
Головуючий у першій інстанції Бабаков В.П.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року за позовом ОСОБА_5, який дії в інтересах недієздатної ОСОБА_6, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору дарування 13/25 частин домоволодіння недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

03 липня 2014 року ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що він є онуком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, якій на праві власності належало 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16 грудня 1964 року. З початку листопада 2013 року стан здоров'я бабусі погіршився, а саме вона не розуміє наслідків своєї поведінки, він намагався надавати їй допомогу. Відповідно до акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №64 від 12 лютого 2014 року ОСОБА_6 страждає на хронічний психічний розлад - геніальна деменція, внаслідок чого не може розуміти значення своїх дій у і керувати ними. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2014 року ОСОБА_8 визнано недієздатною та призначили його опікуном над недієздатною бабусею. Нещодавно йому стало відомо, що 11 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1. Він вважає, що на момент укладення правочину ОСОБА_7 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, тому вказаний правочин за правилами ст. 225 ЦК України є недійсним.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 203, 215, 225, 717 ЦК України, ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, просив суд визнати договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_6 право власності на 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 1-3).

Справа розглянута за відсутністю відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, задоволено частково. Суд визнав недійсним договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, недійсним, визнав, що вказане рішення суду є підставою для скасування державної реєстрації права власності 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та визнав за ОСОБА_6 право власності на 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1. В решті позову відмовлено (а.с. 103).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2015 року заява відповідачки ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 119).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3, пояснення на апеляцію представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності належало 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 16 грудня 1964 року, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 4-3049 (а.с. 8).

Відповідно до акту комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №64 від 12 лютого 2014 року ОСОБА_6 страждає на хронічний психічний розлад - геніальна деменція, внаслідок чого не може розуміти значення своїх дій у і керувати ними (а.с. 5-6). Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 червня 2014 року ОСОБА_8 визнано недієздатною та призначили ОСОБА_5 опікуном над недієздатною бабусею (а.с. 9).

11 лютого 2014 року між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Висновком судово-психіатричної експертизи № 698 від 24 грудня 2014 року, проведеною судовими експертами Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», встановлено, що ОСОБА_6 з врахуванням психічного стану на момент укладання договору дарування 11 лютого 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с. 74-77).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення правочину 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, тому вказаний правочин за правилами ст. 225 ЦК України є недійсним.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до частини 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За правилами чч. 1, 2 та 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

У пункті 16 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначив, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, був зобов'язаний довести в судовому засіданні обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те що на момент укладання оспорюваного договору дарування ОСОБА_6 перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Однак, в порушення положень ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував належним чином обставини, які мають значення для вирішення спору та не дослідів належні та допустимі докази, а саме, копію договору дарування, який оспорюється, копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2014 року та лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої О.В. від 02 серпня 2014 року №113/01-16 (а.с. 29).

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів та доказів, наданих скаржником.

Так, з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 квітня 2014 року вбачається, що договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено 01 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мозолєвою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 4693 (а.с. 13).

З листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мозолєвої О.В. від 02 серпня 2014 року №113/01-16 вбачається, що договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 посвідчено саме 01 грудня 2012 року (а.с. 29).

З наданого суду апеляційної інстанції копії договору дарування вбачається, що договір дарування 13/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_3 укладено 01 грудня 2012 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які безспірні докази у підтверджені того, що ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування 01 грудня 2012 року з врахуванням психічного стану не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідачка ОСОБА_3 на момент укладання оспорюваного правочину, саме 01 грудня 2012 року, порушила права ОСОБА_6

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: «відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях».

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі №6-13цс14, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засідання встановлено, що оспорюваний договір дарування частки нерухомого майна укладений 01 грудня 2012 року у відповідності до вимог закону й підстав для визнання його недійним за ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України немає, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, не підлягає судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_5, який діє в інтересах недієздатної ОСОБА_6, є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Отже, судом першої інстанції порушені норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та норми матеріального права, а саме, ст. 225 ЦК України, що у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування заочного рішення суду й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5, який дії в інтересах недієздатної ОСОБА_6, до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання договору дарування 13/25 частин домоволодіння недійсним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький