Справа № 204/2279/15-ц
Провадження № 2/204/66/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Гула А.В.,

за участю представників позивача: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року до суду звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, де посилаючись на вимоги ст.ст. 16, 203, 215, 216, 225, 1235 ЦК України просив визнати недійсним заповіт від 23.12.2004 року складений від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, який був посвідчений нотаріусом третьої державної нотаріальної контори та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.05.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-876. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 07 вересня 1998 року помер його батько, ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина, що складалася з домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, 35-а. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, померла мати позивача, ОСОБА_6, була спадкоемцем майна померлого батька позивача. Свідоцтво було зареєстровано в реєстрі за № 2-876. Свідоцтво на будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, 35 померла мати позивача після смерті батька позивача не отримувала. Домоволодіння розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, 35 входило до складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_8, спадкоємцями якої були: померлий батько позивача, ОСОБА_7, у розмірі 7/9 частини, та ОСОБА_9, у розмірі 2/9 частин. Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.1971 року було затверджено мирову угоду між спадкоємцями, згідно якої ОСОБА_7 повинен був сплатити грошову компенсацію ОСОБА_9, після виконання якої єдиним власником спадкового майна став померлий батько Позивача, ОСОБА_7. Але він право власності не зареєстрував. Позивач зазначив, що нотаріусом були порушені вимоги закону в частині не повідомення його про відкриття спадщини, не витребування правовстановлюючих документів на спадкове майно, не враховано, що на момент смерті спадкодавця та по теперишній час позивач був зареєстрований у спадковому домоволодінні, а отже вважається таким, що прийняв спадщину. Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву про прийняття спадщини. В травні 2014 року до суду з позовом заернувся відповідач, ОСОБА_3, з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення з житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлина, 35-а позивача по справі, ОСОБА_5 та його сина ОСОБА_10. Саме тоді йому стало відомо, що 23.12.2004 року мати позивача, ОСОБА_6, склала заповіт, згідно якого усе належне їй майно вона заповіла ОСОБА_3 Позивач вважає, що заповіт був складений з порушенням вимог законодавста а тому має бути скасований. Зазначив, що він як спадкоємець протягом шести місяців з часу відкриття спадщини не подавав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, так як відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (що діяв на той час) вважав, що прийняв спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, тому що на час смерті свого батька був прописаний та мешкав в житловому будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлина, 35-а тому вважав, що звертатися до нотаріальної контори йому не треба. Щодо заповіту зазначив, що відповідно до ст. 1233 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині. Заповіт від 23.12.2004 року було підписано матірю позивача на дому, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, 35-а в присутності нотаріуса, в звязку з хворобою заповідача о 17 годині 30 хвилин. На протязі багатьох років до своєї смерті мати позивача хворіла, скориставшись чим, відповідач по справі примусив її скласти заповіт на все майно, а саме на обидві будинки, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул Перлина, будинок № 35 та будинок № 35-а. Хоча за життя, його мати постійно казала, що один будинок вона залишить позивачу по справі а інший відповідачу. На момент складання заповіту вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки вона тяжко хворіла, чим і скористався відповідач. Посилаючись на ст. 225 ЦК України, вважає, що заповіт повинен бути визнаний судом недійсним. В разі визнання заповіту недійсним, позивач, як син, матиме право на спадкування за законом на майно його померлого батька. Вважає, що заповіт був складений незаконно, що порушує його права як спадкоємця, а тому просить суд захистити його права та позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, зазначених ним в позовній заяві.

Представники позивача також підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач - в судовому засіданні не визнав поданий позивачем позов з тих підстав, що ОСОБА_6 на момент складення заповіту розуміла значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було відображене в цих документах, а підпис ставився особисто заповідачем. Сам заповіт був складений зі слів останньої та посвідчений безпосередньо державним нотаріусом. Інші підстави для визнання заповіту недійсним необгрунтовані та не підтверджені жодними доказами.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у звязку з відсутністю підстав для визнання заповіту недійсним, а тому просив позов залишити без задоволення.

Третя особа у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є сусідкою померлої з якою перебувала у гарних стосунках. Позивач по справі ОСОБА_5 є рідним сином померлої ОСОБА_6, а відповідач ОСОБА_3 доводиться померлій онуком. Заз гачила, що вона часто носила померлій ліки та їжу. Відповідач по справі дуже добре ставився до бабусі. Вона завжди була дуже активною жінкою, намагалася щоб усюди був порядок. Завжди була при памяті та усвідомлювала свої дії. В неї хворіли ноги в звязку з чим вона часто бувала у лікарні. Вона була ображена на свого сина, позивача по справі, оскільки після того, як він вдруге одружився переїхав жити до дружини та не приділяв увагу матері. Померла за декілька років до своєї смерті казала їй, що збирається зробити заповіт на відповідача. Зі сторонами по справі знайома все життя, завжди були в гарних стосунках. Також зазначила, що ОСОБА_6 померла у себе в хаті, а за декілька днів до цього вона приносила їй їжу, а саме кисель.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 суду пояснив, що він з відповідачем раніше разом працювали. Він привозив нотаріуса до дому відповідача. Особисто присутній не був, оскільки чекав у автомобілі на вулиці. Відповідач йому казав, що його бабуся хоче зробити на нього заповіт. В той день, після роботи, після 17 години 00 хвилин вони вдвох з відповідачем забрали нотаріуса, привезли його до дому відповідача, після чого знову відвезли нотаріуса.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що вона сусідка померлої. Робила їй уколи коли в неї був час. Відповідача знає з дитинства, бабуся його виховувала і дуже дюбила, вони завжди були у гарних відносинах один з одним. Померла хворіла нирковою недостатністю. Коли син померлої, позивач по справі, вдруге одружився, померла жалілася їй, що він її покинув, не приділяє їй уваги. Померла завжди була на ногах, щось робила за всім доглядала, спілкувалася з сусідами. Рази три на місяць вона робила померлій уколи. Про існування заповіту померла їй нічого не розповідала.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що вони з померлою були сусідами. Відповідача по справі виховувала померла разом з її чоловіком. Після одруження відповідач переїхав проживати з будинку № 35-а до будинку № 35. Одного дня, вона була в гостях у померлої, вони сиділи та спілкувалися, як до двору зайшов ОСОБА_12, син померлої, і вона попросила його шоб він їй в чомусь допоміг, а він їй каже, ось переписала хату на ОСОБА_3, нехай він тобі і допомогає. Також свідок зазначила, що їй особисто нічого не було відомо про заповіт. Померла часто хворіла, коли стан погіршувався вона могла когось не впізнати, тому що підвищувався тиск.

Вислухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 07 версеня 1998 року помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 200569, виданим 10 вересня 1998 року Відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 1241 (а.с. 7).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Згідно спадкової справи № 870/98 після смерті ОСОБА_7, його син, ОСОБА_5, відмовився від належної йому частки спадкового майна на користь своєї матері, ОСОБА_6, що підтверджується заявою від 24.11.1998 року № 1065, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 870/98 (а.с. 51).

Згідно заяви № 422 від 14.05.199 року ОСОБА_6 звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, (а саме на житловий будинок № 35-а по вулиці Жемчужна в місті Дніпропетровську), що залишилася після смерті її чоловіка, ОСОБА_7, який помер 07 вересня 1998 року (а.с. 52).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 травня 1999 року, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_15, зареєстрованого у реєстрі за № 2-576, спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7, який помер 07 вересня 1998 року, є його дружина ОСОБА_6. Спадкове майно складається з житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, б. 35-а (а.с. 57).

19 квітня 2008 року померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть за серією 1-КИ № 212069, виданим 23 квітня 2008 року Відділом реєстрації смерті ОСОБА_16 міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 3382 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно,

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

З матеріалів спадкової справи № 557/2008 встановлено, що після смерті ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини № 930 від 04.06.2008 року звернувся ОСОБА_3, в якій зазначив, що померла за життя залишила на його імя заповіт, посвідчений Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23.12.2004 року за реєстром № 5-5782 (а.с. 77).

Крім того, позивач по справі - ОСОБА_5, також звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті його матері, ОСОБА_6, померлої 19.04.2008 року, що підтверджується заявою № 1286 від 15.10.2008 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 557/2008 (а.с. 107).

Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Тобто у разі відсутності заповіту спадкування спадкового майна відбувається за законом, згідно з яким спадкоємці одержують право на спадкування почергово.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що він має право на обовязкову частку у спадщині з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено, що після подання Позивачем до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини № 1286 від 15.10.2008 року, державним нотаріусом ОСОБА_17 було направлено на його адресу листа № 4075/02-14 с/с 557/2008 від 11.10.2013 року з вимогою про надання документів, що підтверджують його непрацездатність для отримання права на обовязкову частку у спадщині (а.с. 109).

Однак, позивачем не було надано відповідних документів, атому він вважається таким, що не набув права на обовязкову частку у спадщині.

Згідно заповіту від 23 грудня 2004 року серії ВВТ № 541131, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_18, зареєстрованому у реєстрі за № 5-5782, ОСОБА_6 заповіла все належне їй майно ОСОБА_3 (а.с. 119).

Враховуючи наведені обставини судом встановлено, що єдиним спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_6, померлої 19 квітня 2008 року, який прийняв спадщину є відповідач по справі, ОСОБА_3

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

На виконання вимог Закону відповідач по справі 13 грудня 2013 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлинна, 35-а, що підтверджується заявою № 2186 від 13.12.2013 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 557/2008 (а.с. 111). Крім того, 13 грудня 2013 року відповідач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлинна, 35, що підтверджується заявою № 2247 від 13.12.2013 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 557/2008 (а.с. 139).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТМ № 949193 виданого 13 грудня 2013 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_17, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2112, спадкоємцем майна ОСОБА_6, померлої 19.04.2008 року, є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкове майно складається з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлинна, буд. 35-а (а.с. 36, 137).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серіх ВТО № 862753 виданого 20 грудня 2013 року, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_17, зареєстрованого в реєстрі за № 4-2190, спадкоємцем майна ОСОБА_6, померлої 19.04.2008 року, є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадкове майно складається з 7/9 частин житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Перлинна, буд. 35 (а.с. 37, 161).

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений 23 грудня 2004 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 згідно якого: заповідач на випадок своєї смерті усе належне їй майно, усі майнові права та обовязки, які належитимуть їй на день смерті заповіла ОСОБА_3.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За частиною 1 статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Статтею 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Як зазначено в пункті 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (шо діяла на момент вчинення заповіту), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року за № 283/8882 (надалі Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

За пунктом 16 Інструкції, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до змісту заповіту серії ВВТ № 541131 від 23.12.2004 року, «Заповіт прочитано вголос особисто мною, ОСОБА_6 та власноручно підписано у присутності нотаріуса. 23 грудня 2004 року, цей заповіт посвідчено мною, ОСОБА_18, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Заповіт підписано гр. ОСОБА_6 на дому, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, б. 35-а у моїй присутності, в звязку з хворобою заповідача о 17 годині 30 хвилин. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.»

Посвідчення правочинів є однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси (пункт 1 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

У силу пункту 10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Згідно зі статтею 13-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України.

Згідно з пунктом 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення державної нотаріальної контори, в якій працює державний нотаріус, або приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, а в окремих випадках поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складено на дому, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Жемчужна, б. 35-а в звязку з хворобою заповідача, в межах ОСОБА_16 міського нотаріального округу.

Оскільки, заповіт складений та посвідчений в межах нотаріального округу, а у суду не має доказів того, що при його складенні волевиявлення заповідача ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, суд вважає встановленим, що оспорюваний заповіт є таким, що складений та посвідчений відповідно до вимог, діючого на час його посвідчення, законодавства України.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, визначено єдину підставу для визнання недійсним заповіту, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини 2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

На виконання вимог закону та частини 4 статті 10 ЦПК України, відповідно до яких суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, у зв'язку із заявленим клопотанням позивача, судом 09 липня 2015 року постановлено ухвалу про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 48 від 10.12.2015 року експертна комісія дійшла всиновку, що визначити психічний стан ОСОБА_6 на період складення та підписання нею заповіту 23 грудня 2004 року та вирішити експертнрі запитання не виявляється можливим, у звязку з відсутністю будь-яких відомостей про її психічний стан на той період часу (а.с. 204-206)

Згідно частини 1 статті 11 цього ж Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 60 цього ж Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що заповідачка у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а судом не встановлено, що при складенні заповіту волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним та не відповідало її внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо дійсності правочину, до яких зокрема відноситься:

- Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у статті 1257 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі статті 215 ЦК України, визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом.

Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (частина 1 статті 1234 ЦК України), згідно із частиною 1 статті 1257 ЦК України, підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача.

Судом під час розгляду справи не було встановлено наявність підстав передбачених ст.ст. 203, 1257 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.05.1999 року, виданого нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за № 2-876, згідно з яким ОСОБА_6 отримала у спадщину нерухоме майно після смерті ОСОБА_7, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки у судовому засіданні не було встановлено, що ОСОБА_6 не мала права на спадкування нерухомого майна після смерті свого чоловіка, а тому суд приходить до переконливого висновку що у цій частині позовних вимог також слід відмовити.

З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що підстав для визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом не має, а тому слід відмовити у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 30, 203, 207, 215, 225, 231, 1220, 1223, 1233-1236, 1241, 1247-1248, 1257, 1268-1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 13-1, 41, 56, 67 Закону України «Про нотаріат», та керуючись ст.ст. 10, 57-60, 88, 145, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез