РІШЕННЯ

Іменем України

26.07.2016 року м.Львів

Франківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого - судді Мигаль Г. П.

при секретарі - Максимович М.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Прокурора Франківського району м. Львова в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Львівської міської ради, про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним,-

встановив:

Прокурор Франківського району м. Львова в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, Львівської міської ради, про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним та про зобов'язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_2, площею 0,0201 га.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що прокуратурою Франківського району м.Львова встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 29.04.2004 року №1246 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м.Львові» Львівська міська рада ухвалила передати громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки, які є у фактичному користуванні громадян. Зокрема, вказана ухвала Львівської міської ради 11-ої сесії 4-ю скликання передбачає передачу ОСОБА_2 земельних ділянок на АДРЕСА_2, площею 0,0201 га - у приватну власність та 0,0049 та - за договором оренди.

На підставі вказаної ухвали, відповідно до державною акта на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_2 набув земельну ділянку на АДРЕСА_2, площею 0,0201 га у приватну власність.

У вказаній частині зазначена ухвала Львівської міської ради була такою, що не відповідала вимогам чинного законодавства України та підлягала скасуванню та приведенню у відповідність з наступних підстав.

Так, згідно з п.а ч.3ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Так, прокуратурою Франківського району м. Львова встановлено, що земельні ділянки на АДРЕСА_2, площею 0,0201 га та 0,0049 га розташовані на проїзді до житлового будинку на АДРЕСА_1, тобто є землями загальною користування населеного пункту.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 06.09.2011 у справі і 2а-562/2011 визнано нечинною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради від 29.04.2004р. №1246 «Про надання громадянам у приватну власність. спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м.Львові» в частині передачі ОСОБА_2 земельних ділянок на АДРЕСА_2, площею 0.0201 га у приватну власність та 0.0049 га - за договором оренди.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2012 апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а постанову Галицького районною суду м. Львова від 06.09.2011 залишено без змін. В подальшому вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

З урахуванням вищезазначеного, виданий Львівською міською радою державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 0,0201га на підставі частково скасованої ухвали Львівської міської ради від 29.04.2004 N1246 «Про надання громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» підлягає визнанню недійсним. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного суду України від 08.06.2011 по справі №6-20570св09.

Право на звернення прокурора до суду в інтересах громадянина передбачено ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження.

Відповідно до ч. 2 ст.45 ЦІІК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Зазначене відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів громадянина органами прокуратури шляхом пред'явлення позову.

ОСОБА_1 є особою похилого віку, інвалідом 1 групи, що підтверджується пенсійним посвідченням, та в силу наведених обставин не мас змоги самостійно захищати свої інтереси в суді.

Враховуючи викладене, прокурором пред'явлено позов в інтересах ОСОБА_1, оскільки видання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі ухвали Львівської міської ради від 29.04.2004 року № 1246 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» порушує інтереси ОСОБА_1, що проживає у квартирі АДРЕСА_1. Порушення інтересів ОСОБА_1, як землекористувача має місце у зв'язку із тим, що земельні ділянки, які передані у власність та оренду ОСОБА_2, фактично знаходяться на єдиній під'їзній дорозі до будинку, в якому мешкає ОСОБА_1

Протокольною ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 07.09.2015р. задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_4 та залучено в якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача відділ Держземагенства у м.Львові.

На адресу суду 23.10.2015 року надійшлов лист від відділу Держгеокадастру у м.Львові про те, що відділ Держземагенства у м.Львові Львівської області, є реорганізований у відділ Держгеокадастру у м.Львові Львівської області, є правонаступником Львівського міського управління земельних ресурсів (а.с.59), та пояснення відділу Держгеокадастру у м.Львові про те, що до компетенції відділу, як територіального органу Держгеокадастру України, не входить державна реєстрація та відповідно скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, зокрема скасування реєстрації правовстановлюючих доркументів на землю. Оскільки рішення по даній справі жодним чином не вплине на права чи обов'язки Выддылу Держгеокадарстру у м.Львові, Відділ не вбачає необхідності своєї присутності на розгляді справи і просить розглядати справу без їх участі(а.с.55).

Відповідно до протокольної ухвали Франківського районного суду м.Львова від 18.11.2015р. за клопотання позивача суд виключив зі складу третіх осіб відділ Держземагенства у м.Львові.

У судове засідання прокурор не з'явився, на адресу суду подав клопотання про відкладення, у зв'язку із перебуванням у черговій щорічній відпустці. Будучи присутнім в інших судових засіданнях, підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0201 га по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку від 28.07.2004 року серїї НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2, вважає, що акт на право власності на земельну ділянку потрібно скасувати, оскільки Ухвала Львівської міської Ради, на підставі якої видавався державний акт, скасована судом, крім цього земельна ділянка площею 0,0201га на АДРЕСА_2 надана відповідачу в порушення вимог земельного кодексу України, оскільки відноситься до земель загального користування, крім цього скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації про присвоєння поштового номеру АДРЕСА_2. Решта позовних вимог вважає неактуальними

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 зазначила, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, просить суд відмовити в задоволенні позову, просила застосувати позовну давність щодо визнання недійсним державного акту на землю, оскільки строк подачі до суду позову було пропущено, позивач у було відомо про такий акт ще у 2010 році.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не підтримує, просить суд відмовити в задоволенні позову, просила застосувати терміни позовної давності.

В судове засідання представник відповідача Львівської міської ради не з'явився, подав на адресу суду клопотання про перенесення судового засідання, оскільки представник Львівської міської ради Наконечна О.М. по даній справі, перебуває у відпустці.

Відповідно до вимог ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за наявною явкою сторін представників сторін, враховуючи вимоги ЦПК щодо розгляду справи в розумний строк та враховуючи те, що всі учасники були належним чином повідомлені про місце та час розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд доходить такого висновку.

Ухвалою Львівської міської ради від 29.04.2004 року №1246 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м.Львові» Львівська міська рада передала ОСОБА_2 земельну ділянку на АДРЕСА_2, площею 0,0201 га - у приватну власність та площею 0,0049 га - за договором оренди (а.с. 9-17).

На підставі вказаної ухвали, ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0201 га по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку (а.с.99).

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 06.09.2011 у справі і 2а-562/2011 за позовом прокурора Франківського району м.Львова в інтересах ОСОБА_1 до Львівської міської Ради, треті особи: ОСОБА_2, управління земельних ресурсів Львівської міської ради, визнано нечинною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради від 29.04.2004р. №1246 «Про надання громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м.Львові» в частині передачі ОСОБА_2 земельних ділянок на АДРЕСА_2, площею 0.0201 га у приватну власність та 0.0049 га - за договором оренди. (а.с.6-8). Зокрема, зазначеною постановою суду встановлено, що земельні ділянки, які передані у власність та оренду ОСОБА_2 фактично знаходяться на єдиній під'їзній дорозі до будинку, в якому проживає ОСОБА_1 , що порушувало права позивача.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2012 у цій же справі апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а постанову Галицького районною суду м. Львова від 06.09.2011 залишено без змін. (а.с.76-78). В подальшому вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2011р. у справі №13497/119/04 прийнято нову постанову, якою скасовано постанову Франківського районного суду м.Львова від 08.12.2010р., та задоволено позов Заступника прокурора м.Львова в інтересах ОСОБА_1 Визнано протиправними і скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської Ради №1050 від 15.12.2003р. «Про присвоєння поштового номеру АДРЕСА_2 та №1829 від 25.12.2003р. «Про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_2. (а.с.71-75).

Відповідно до технічної документації по складанню Державного акта на право власності та договору оренди на земельну ділянку у АДРЕСА_2 та висновку №23/02-13 експертного будівельно-технічного дослідження по заяві гр.ОСОБА_2 для встановлення об'ємно-планувальної структури житлового будинку по АДРЕСА_2 від 23.02.2013р. встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 являється зблокованим з житловим будинком №26 та житловим будинком АДРЕСА_3, а не частиною житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.90-115).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 площею 114,0 кв.м. належить ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 31.10.1994, виданого Львівською міською адміністрацією згідно з розпорядженням №1278 (а.с.129-131).

Згідно з інформацією, що міститься в Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку від 03.02.2016р. відсутня інформація про те, що земельна ділянка площею 0,0201 га по АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.132).

Відповідно до листа начальника управління з контролю за використанням та охороною земель у Львівській області №289 від 11.02.2009р. на ім'я міського голови, в ході перевірки встановлено, що гр.ОСОБА_2 рішенням сесії Львівської міської Ради від 29.04.2004р. №1246 надано для обслуговування будинку по АДРЕСА_5 дві земельні ділянки площами 0,0210га у власність (Державний акт НОМЕР_3) і 0,0049га в оренду згідно договору оренди від 27.07.2004р. терміном 10 років. Далі у листі зазначено, що надавши у власність гр.ОСОБА_7 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,0201 га Львівська міська Рада порушила ст.83 п.3а Земельного кодексу України, де встановлено заборону надавати у власність землі загального користування, зокрема проїзди. При виготовленні технічної документації на земельну ділянку гр.ОСОБА_2, в обмеженнях щодо використання земельної ділянки (сервітути), цього не врахорвано. На даний час проїзд до квартири гр.ОСОБА_1 і до його гаража не можливий. (а.с.29).

Згідно зі ст.19 ч.2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1ст.126 ЗК, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до ч.3 ст.83 Земельного Кодексу України ( в редакції станом на 27.04.2004р.) до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При вирішення спору суд також враховує правову позицію, висловленою ВСУ у справі №6-103цс12 від 26.09.2012р. відповідно до якої, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За приписами ст. 10 ч. 3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі, що відображено в ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересі.

Статтею 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю три роки.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судорм лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з того, що видача відповідачу ОСОБА_2 державного акту серія НОМЕР_1 від 28.07.2004р. на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 0,0201га порушує право користування зазначеною земельною ділянкою позивача ОСОБА_1, оскільки знаходиться на єдиній під'їздній дорозі до будинку по АДРЕСА_2, в якому проживає позивач, що встановлено Постановою Галицького районного суду м. Львова від 06.09.2011 у справі №2а-562/2011, якою скасована ухвала Львівської міської ради в частині надання земельної ділянки ОСОБА_2 Окрім цього, Постановою Апеляційного суду Львівської обасті від 31.10.2011р. у справі №13497/119/04 скасовано розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської Ради №1050 від 15.08.2003р. про присвоєння поштового номеру АДРЕСА_2 та №1829 від 25.12.2003р. про оформлення права власності на будинок АДРЕСА_2.

Що стосується застосування строку позовної давності до вимог позивача, то на переконання суду строк позовної давності щодо звернення до суду позивачем не порушено, оскільки, як зазначив позивач в судовому засіданні, про існування державного акту на земельну ділянку, виданого відповідачу, він дізнався 2014р. Крім цього, як вбачається із інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, яку отримано прокурором 03.02.2016р., інформація в Державному земельному кадастрі щодо відомостей прав власності на вищезгадану земельну ділянку за ОСОБА_2, відсутня, що свідчить про те, що прокурор теж не міг раніше дізнатися про порушення права.

Що стосується позовної вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку на АДРЕСА_2 площею 0,021га, то в цій частині позовних вимог слід відмовити, з огляду на те, що на час розгляду справи судом зазначена адреса не існує, крім цього, позивачем не зазначено спосіб поновлення права, а саме від чого і яким чином звільнити земельну ділянку.

На підставі викладеного керуючись ст.10,11,57,60, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0201 га по АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку від 28.07.2004 року серїї НОМЕР_1, виданий ОСОБА_2.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (АДРЕСА_4) на користь держави 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 (двадцять) коп. судового збору.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня проголошення рішення до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мигаль Г. П.