АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Болотова Є.В.

ПоливачЛ.Д.

при секретарі Литвиненку Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, збільшення розмірів аліментів, стягнення пені за прострочення сплати аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року, -

у с т а н о в и в :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом (у подальшому з заявами про збільшення та уточнення позовних вимог) до ОСОБА_3, третя особа - служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, збільшення розмірів аліментів, стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 в сумі 5431,59 грн. за період з жовтня 2011 року по вересень 2015 року, сплачені судові витрати у розмірі 573,84 грн.; стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.; у іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача, зокрема, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції не врахував, що матеріальний стан відповідача змінився в бік покращення та останній може покращити матеріальний рівень життя доньки, сплачуючи аліменти щомісячно у розмірі 4000,00 грн. Також зазначає, що відповідач повідомив у судовому засіданні, що має додатковий підробіток окрім заробітної плати. Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої доньки ОСОБА_5

_____________________________________________________

Справа № 756/13290/15-ц

№ апеляційного провадження 22-ц/796/7670/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Белоконна І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу просив відхилити, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року залишити без змін.

Представник третьої особи служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибув, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника, просив прийняти законне рішення в інтересах дитини, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу за його відсутності на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_5, її батьком є - ОСОБА_3 (відповідач), мати - ОСОБА_2 (позивач) (а. с.13).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 травня 2009 року.

Рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 24 січня 2012 року шлюб між сторонами по справі було розірвано; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 12).

Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір'ю.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі № 183/1100/14-а встановлено, що 15 січня 2014 року на засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Новомосковської міської ради за результатами з'ясування обставин та розгляду відповідних документів прийнято рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_5, про що складений висновок від 15 січня 2014 року № 69 (а. с. 69-70).

Із рішення виконавчого комітету Сніжнянської міської ради від 7 травня 2014 року № 227 «Про участь гр. ОСОБА_3 у вихованні малолітньої ОСОБА_5», виконавчий комітет міської ради вирішив визначити гр. ОСОБА_3 дні для зустрічей і спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_5 першу та третю суботу місяця з 11-00 год. до 14-00 год., за місцем проживання дитини: АДРЕСА_2 (а. с. 73).

Позивач змінювала місце проживання після розірвання шлюбу, перемістившись разом з дитиною з м. Сніжного Донецької області як тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) до АДРЕСА_1 (а. с. 14, 15). У зв'язку з чим відповідач про зміну місця проживання позивача та його дитини тривалий час не знав, оскільки не був повідомлений про зміну їх місця проживання.

Як вбачається до довідки-розрахунку ВДВС Новомосковського МРУЮ Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року № В8/12927, загальна сума заборгованості по аліментам ОСОБА_3 станом 1 вересня 2015 рік становить 17 188,50 грн. (а. с. 20-21).

У матеріалах справи міститься висновок Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 грудня 2015 року № 104-9564 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно його доньки ОСОБА_5 (а. с. 105-106).

Як вбачається з трудової книжки та довідки про доходи від 1 грудня 2015 року, виданою ТОВ «Міленіум 3000», ОСОБА_3 працює на даному підприємстві з 16 лютого 2015 року, займає посаду адміністратора, дохід за період з 1 червня 2015 року по 30 листопада 2015 року склав 8 250,00 грн. (а. с. 57, 58-59).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_9 в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки, суд виходив з того, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач бажає приймати участь у житті та вихованні доньки, проте не вживає відповідних активних дій для виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дитини.

Щодо відмови в задоволенні позову в частині збільшення розміру аліментів і зміни способу їх стягнення, суд виходив з того, що матеріальний стан відповідача в бік покращення не змінився, інших доходів, крім заробітної плати, останній не має. При цьому, суд зазначив, що у позивача суттєві витрати на утримання дитини, які частково відносяться до категорії додаткових витрат батьків на утримання дитини, однак такі вимоги в порядку ст. 185 СК України не заявлялися.

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та обґрунтованими з огляду на наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються він виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між сторонами розірвано, неповнолітня дитини ОСОБА_5 проживає разом з матір'ю ОСОБА_2 у м. Києві. Батько дитини ОСОБА_3 проживає та працює в м. Дніпропетровськ.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Так, згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23 грудня 2015 року № 104-9564 Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування рекомендувала позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5 (а. с. 105-106).

За приписами ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом вірно визначено, що висновок Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 23 грудня 2015 року № 104-9564 є не обґрунтованим та однобічним, оскільки зроблений на підставі поданих документів з боку позивача.

Також матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Про таке не може свідчити наявність заборгованості по сплаті аліментів, яку відповідач визнає.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтвердилося під час апеляційного розгляду справи, що відповідач на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, зазначене підтверджується відповідними довідками (а. с. 78-79). Відповідач позитивно характеризується за місцем роботи в ТОВ «Міленіум 3000» (а. с. 72).

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані по справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов законних та обґрунтованих висновків про те, що позивачем не було надано достатніх доказів у підтвердження ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та необхідності застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Як це передбачено ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Визначення аліментів у твердій грошовій сумі передбачено статтею 184 СК України лише у випадку, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача, ОСОБА_3 має постійний заробіток, оскільки працює в ТОВ «Міленіум 3000» на посаді адміністратора, дохід за період з 1 червня 2015 року по 30 листопада 2015 року склав 8250,00 грн. (а. с. 57).

Так, рішенням Сніжнянського міського суду Донецької області від 24 січня 2012 року шлюб між сторонами по справі було розірвано; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а. с. 12).

Відповідно до положень СК України, батьки мають рівні обов'язки щодо утримання дитини, разом з тим, розмір грошового забезпечення кожної дитини не може бути меншим, ніж визначений законодавством прожитковий мінімум.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За приписами ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом вірно визначено, що матеріальний стан відповідача в бік покращення не змінився, інших доходів, окрім заробітної плати, відповідач не має, має батьків пенсійного віку (а. с. 71, 76, 77), що не може бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Наявність у дитини ОСОБА_5 хвороб, що підтверджується медичними документами (а. с. 23-35), свідчить про необхідність суттєвих витрат з боку батьків на утримання дитини.

Кошти для можливості виїзду за кордон на лікування та на змагання з художньої гімнастики належать до додаткових витрат.

Разом з тим, відповідно до норм ч. 1 ст. 185 СК України, вказані витрати є додатковими, що викликані особливою обставиною - хворобою дитини. Вимог в порядку ст. 185 СК України позивачем не заявлялося.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про зміну розміру аліментів та стягнення їх в розмірі 4000,00 грн. щомісячно, у зв'язку з безпідставністю.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. з огляду на наступне.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на правову допомогу.

У ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Згідно з роз'ясненнями п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (із змінами, внесеними згідно з постановою № 10 від 25 вересня 2015 року) при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зазначені витрати в розмірі 10000,00 грн. мають бути документально підтверджені та доведені з боку позивача, чого останнім не зроблено.

Доводи особи, яка подала скаргу, з приводу того, що відповідач ОСОБА_3 має дохід від підробітку, його матеріальний стан покращився, не підтверджені доказами, та не беруться колегією суддів до уваги, з огляду на те, що відповідач офіційно працює в ТОВ «Міленіум 3000» та має постійний заробіток.

Стягнення аліментів у частці від доходу передбачає таке стягнення від усіх видів доходів, а відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що відповідач має додаткові підробітки, не спростовують висновків суду.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, не відносяться до підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову повністю, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Судом також вірно вирішено питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції законними та такими, що відповідають дійсним обставинам справи. Судом повно та всебічно з'ясовано фактичні обставини, вірно встановлено правовідносини сторін та правильно застосовано відповідну норму закону, що їх регулює, з огляду на що апеляційна скарга має бути відхилена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 6 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Є.В. Болотов

Л.Д. Поливач