Номер провадження: 22-ц/785/4701/16
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гайворонського С.П., Сегеди С.М.

при секретарі: Лопотанові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно - будівельна - компанія «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ», ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року, -

встановила:

17 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна-компанія «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ», ОСОБА_3 про визнання договору комісії №203 на будівництво об'єкта нерухомості від 30 жовтня 2008р., укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав з 24 лютого 2012р., з дня набуття позивачкою (ОСОБА_2.) права вимоги за вищевказаним договором комісії, також просила визнати майнові права її - ОСОБА_2 на апартаменти будівельний номер НОМЕР_1 загальною площею 139,88 м2., розташовані на 5 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу у АДРЕСА_1 з 24 лютого 2012р. Визнати право ОСОБА_2 на отримання у власність апартаментів будівельний номер НОМЕР_1 загальною площею 139,88 м2., розташованих на 5 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу у АДРЕСА_1 з 24 лютого 2012р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 жовтня 2008р. між ОСОБА_3 та ТОВ «ТЕРРАКС» ЛТД (надалі - ТОВ) було укладено договір комісії №203 на будівництво об'єкта нерухомості. 09 серпня 2010р. на підставі угоди сторін до договору від 30 жовтня 2008р. №203, право вимоги за вищевказаним договором ОСОБА_3 відступив ОСОБА_5, яка, в свою чергу, 24 лютого 2012р. відступила належні їй права за договором ОСОБА_2 Таким чином з 24 лютого 2012р. позивачка отримала всі права та обов'язки за вказаним договором, в тому числі щодо отримання апартаментів після завершення будівництва та виконання обов'язків покладених на неї, як комітента за договором комісії.

У відповідності до вказаного договору ТОВ зобов'язалось виконати доручення комітента здійснивши всі фактичні та юридичні дії необхідні для будівництва об'єкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу, з метою передачі у власність апартаментів будівельний НОМЕР_1, загальною площею 139,88 м2., розташованих на 5-му поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу. Строк реалізації доручення визначено п.4.1., 6.1. договору комісії №203, відповідно до якого, до 25 грудня 2009р. відповідач зобов'язувався ввести в експлуатацію закінчений будівництвом сімейно-оздоровчий комплекс і впродовж 45-днів передати у власність апартаменти, які передбачені п.1.4. договору. Проте відповідач вказане зобов'язання по передачі апартаментів у власність позивача не виконав, будівництво не завершено, в експлуатацію об'єкт нерухомості не введено. В обґрунтування позовних вимог щодо удаваності договору комісії та визнання договору комісії договором купівлі-продажу майнових прав зазначала, що в договорі комісії відсутні істотні умови договору комісії. При цьому у договорі присутні ознаки договору купівлі-продажу майнових прав. Мотивуючи невизнання свого права з боку відповідача, зазначала, що оскільки первинна адреса будівництва, за якою було укладено договір та теперішня адреса будівництва не співпадають, це свідчить про не визнання з боку відповідача її права на отримання апартаментів. Також, посилалася на відмову у реєстрації майнового права на підставі рішення державного реєстратора №23905497 від 26.08.2015р. та не можливості зареєструвати у майбутньому право власності на апартаменти після введення будинку в експлуатацію на підставі договору комісії.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД, за участю третіх осіб на боці відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Українська інвестиційно-будівельна-компанія «УКРСПОРТБУДІНВЕСТ», ОСОБА_3 про визнання договору удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу майнових прав, визнання майнових прав на апартаменти, визнання права на отримання у власність було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до суду апеляційну скаргу у якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, чого позивачем зроблено не було. Навпаки, воля сторін у договорі комісії спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим правочином.

Статтею 235 ЦК України встановлюється, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання усіма його учасниками або одним із них певної користі. Закон не передбачає недійсності удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, задля якоїсь цілі документально оформляють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини.

Згідно до статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним правочином, чого позивачем зроблено не було.

Навпаки, воля сторін у оспорюваному правочині (договорі комісії) спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені саме укладеним правочином.

Позивачка прийняла на себе обов'язки комітента по договору комісії, який уже виконувався попередніми комітентами і продовжила виконувати умови означеного договору.

Тобто обрана сторонами в оспорюваних договорах правова конструкція оформлення цивільно-правових відносин між ними відповідала їхнім дійсним прагненням, оскільки вони уклали саме договір комісії і саме його виконували, що абсолютно задовольняло сторони протягом тривалого часу, не надавало жодних переваг у договірних відносинах позивачам в оцінці їхнього правового статусу та належних прав.

Та обставина, що позивачка після укладення договору комісії і тривалого часу його виконання змінила свою думку щодо відповідності змісту договору її інтересам, не може бути підставою для визнання оспорюваного правочину удаваним, бо у момент укладення договору сторонами чи відповідачами не вчинялись навмисні дії, спрямовані на приховання іншого правочину, який вони мали намір насправді вчинити.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 307; ст. 308; 315; 317; 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда