У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 20 липня 2016року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Мазур Л.М., Писаної Т.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора м. Бердичева Житомирської області в інтересах ОСОБА_6 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2005 року прокурор м. Бердичева Житомирської області звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_6, зазначивши в його обгрунтування, що у 1939 році діду позивачки - ОСОБА_7 - надано для будівництва земельну ділянку площею 910 кв.м. по АДРЕСА_1. Після його смерті у 1973 році спадщину за заповітом по Ѕ частини житлового будинку за зазначеною адресою прийняли його доньки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 На підставі рішення виконкому Бердичівської міської ради Житомирської області від 16 травня 1974 року ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку із знесенням старого після закінчення будівництва. 22 червня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1, який в подальшому на підставі договору дарування від 01 березня 2002 року відчужений ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в рівних частках. Посилаючись на те, що рішенням Бердичівського міськрайоного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року встановлено ОСОБА_6 додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини терміном один місяць та визнано за ОСОБА_6 право на спадщину на Ѕ частини будинку та надвірних будівель, а також право на користування земельною ділянкою площею 455 кв. м, якою раніше користувалася матір позивача - ОСОБА_8 (матір позивача), прокурор просив суд на підставі ст. 392 ЦК України визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 455 кв. м, як за спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_8 Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 грудня 2005 року позов задоволено. Ухвалено визнати за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 455 кв. м, якою раніше користувалася ОСОБА_8 Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким прокурору м. Бердичева Житомирської області в інтересах ОСОБА_6 до виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено за безпідставністю. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 455 кв. м, як за спадкоємицею після смерті її матері ОСОБА_8, суд першої інстанції виходив із положень п. «г» ст. 81 ЗК України та рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що за життя у матері позивача право власності на спірну земельну ділянку не виникло, у зв'язку з чим дійшов висновку про те, що спірна земельна ділянка не є спадковим майном померлої і, відповідно, об'єктом спадкування, та врахував, що позивачем не надано правовстановлюючих документів належності матері на праві власності спірної земельної ділянки, а також доказів прийняття спадщини після смерті останньої та набуття права власності на підставі положень ст. 81 ЗК України. Висновок апеляційного суду є законним та обґрунтованим з огляду на наступне. Судом установлено, що матір позивача - ОСОБА_8 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1. На час відкриття спадщини були чинними норми Цивільного кодексу Української РСРв редакції 1963 року. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном. Як вбачається з матеріалів справи, померлий у 1973 році дід позивача - ОСОБА_7 - за життя склав заповіт, яким заповів домоволодіння АДРЕСА_1 своїм донькам: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по Ѕ частини кожній. Відповідно до ст. 90 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття спадщини) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Водночас при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними після 31 грудня 2001 року, право власності на земельну ділянку або її частину може переходити відповідно до ст. 120 ЗК України (в редакції від 25 жовтня 2001 року), а право користування земельною ділянкою або її частиною може переходити на підставі договору оренди, укладеного, відповідно, відчужувачем або набувачем (підпункт «г» п.18 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадянам проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержаних земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно із ч. ч. 6 - 10 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконкому Бердичівської міської ради Житомирської області від 16 травня 1974 року ОСОБА_9 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку із знесенням старого після закінчення будівництва. Встановивши, що матір позивача за життя не набула права власності на спірну земельну ділянку, апеляційний суд вважав, що спірна земельна ділянка не є спадковим майном померлої і, відповідно, об'єктом спадкування, та врахувавши, що позивач у встановленому законом порядку спадщину після смерті матері не прийняла, рішення Бердичівського міськрайоного суду Житомирської області від 29 листопада 2004 року, яким останній надавався строк для прийняття спадщини, рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року - скасовано та відмовлено у задоволенні позову, у зв'язку із чим дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги. Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу. Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити. Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур Т.О. Писана О