Справа № 509/1469/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

смт.Овідіополь

03 серпня 2016 року

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Іванченко В.А.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

22.04.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що він і відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.06.2004 року.У шлюбі ними було набуто майно квартиру, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_1, яку позивач вважає обєктом спільної сумісної власності, оскільки майнові права на неї було придбано хоча і на імя відповідача, однак за кошти позивача, які з огляду на презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, позивач вважає спільними коштами сторін як подружжя. В порядку поділу спільного майна подружжя позивач просив припинити право спільної сумісної власності його та відповідача на спірну квартиру і визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, іншу 1/2 частину залишити у власність відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні в повному обсязі. До суду також було надано письмові заперечення проти позову, в яких відповідач стверджує про неналежність та недопустимість доказу розписки, яку надано позивачем в підтвердження розрахунку за придбання спірної квартири, та посилається на умови шлюбного договору, відповідно до якого сторони домовилися, що спірна квартира буде придбана відповідачем за кошти, які є її особистою приватною власністю, буде оформлена на її імя та буде її особистою приватною власністю.

Взявши до уваги усні та письмові пояснення і заперечення представників сторін, дослідивши надані суду і долучені до матеріалів справи письмові докази по справі, заслухавши показання свідків, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.60, ч.1 ст.70 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як зазначено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до частин 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який було укладено 5 червня 2004 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 489.

22.01.2016 між позивачем та агентством нерухомості «Агентство «ОСОБА_5» ТОВ було укладено угоду-замовлення на надання інформаційно-посередницьких послуг, повязаних з пошуком обєкта нерухомості для подальшого придбання у власність.

Як пояснив представник позивача і підтвердив допитаний свідок ОСОБА_6, яка діяла від імені «Агентство «ОСОБА_5» ТОВ на підставі довіреності, агентство запропонувало ОСОБА_3 варіант придбання однокімнатної квартири, яка розташована за будівельною адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, будівельний номер квартири 73.

Майнові права на зазначену квартиру належали ОСОБА_7 відповідно до додаткової угоди № 1 від 24.07.2013 року до Договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони, укладеної між ТОВ «Кадор» (підприємство, що здійснювало будівництво), ОСОБА_8 (первісний пайовик) і ОСОБА_7 (новий пайовик, якому відступлено права первісного пайовика).

27.01.2016 між позивачем і ОСОБА_9, яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_7 від 01.12.2015 року, за посередництвом «Агентства «ОСОБА_5» ТОВ, було підписано договір № 05/5 про намір укласти угоду, за яким вони домовилися у строк до 05.02.2016 року укласти договір відчуження 1-кімнатної квартири, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, будівельний номер квартири 73, за ціною, еквівалентною 45 000 доларів США. В рахунок майбутньої угоди щодо відчуження названого обєкта позивач передав ОСОБА_9 аванс у розмірі 26 000 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США, що підтверджуються договором № 05/5 від 27.01.2016 року.

Як пояснила допитаний свідок ОСОБА_6, яка підписувала договір № 05/5 від 27.01.2016 року від імені «Агентство «ОСОБА_5» ТОВ на підставі довіреності, відповідача на час укладення цього договору вона жодного разу не бачила, відповідач не брала участі в огляді квартири, погодженні умов договору, сплаті авансу.

29.01.2016 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюбний договір, відповідно до якого сторони домовилися про те, що квартира, яка розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_2 (будівельна адреса: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», масив 10, квартира 73) буде придбана ОСОБА_4 за кошти, які є її особистою приватною власністю, у звязку з чим квартира буде оформлена на імя відповідача і буде її особистою приватною власністю.

Однак кошти за придбання майнових прав на спірну квартиру були сплачені позивачем, який спочатку вніс авансовий платіж, а потом здійснив повний розрахунок з ОСОБА_9 як довіреною особою ОСОБА_7 на підставі довіреності від 01.12.2015 року, за передання майнових прав на спірну квартиру, що підтверджуються розпискою від 29.01.2016 року, складеною ОСОБА_9 Згідно з розпискою, саме позивач передав ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США в рахунок вартості квартири.

Судом також встановлено, що 29.01.2016 року ТОВ «Кадор», ОСОБА_4 (Пайовик 2) і ОСОБА_9, яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_7 від 01.12.2015 року (Пайовик 1), було підписано додаткову угоду № 2 до Договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони, відповідно до п.1, 3 якої всі права і обовязки Пайовика 1 за договором пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року перейшли до Пайовика 2, а розрахунки між Пайовиком 1 і Пайовиком 2 визначаються окремим договором між ними.

Відповідачем не надано суду окремого договору, який підтверджував би характер і суму розрахунків, проведених між нею і ОСОБА_7 або його довіреною особою ОСОБА_9

Посилання відповідача, що додатковою угодою № 2 від 29.01.2016 року до договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року про заміну сторони встановлено, що сума в розмірі 252 837,53 грн., що в еквіваленті складає 31 632,37 доларів США, сплачена Пайщиками (ОСОБА_7 і ОСОБА_4 М.) і зарахована в якості оплати з виконання договірних зобовязань ОСОБА_4, не беруться судом до уваги з таких підстав.

Як встановлено судом, майнові права на зазначену квартиру первісно належали ОСОБА_8 як первинному Пайовику у Договорі пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року, укладеному між ним і ТОВ «Кадор», за яким ТОВ «Кадор» зобовязалося побудувати і здати в експлуатацію обєкт будівництва і передати у власність Пайовика безумовне майнове право на зазначену квартиру, яке після державної реєстрації стає правом власності Пайщика на квартиру як на нерухомість, а Пайовик зобовязався сплатити на користь ТОВ «Кадор» суму Договору 252 837,53 грн., що в еквіваленті складає 31 632,37 доларів США (п.2.1, 2.2, 2.4, 3.1, 5.2 Договору).

Сума Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року у розмірі 252 837,53 грн. була повністю сплачена ТОВ «Кадор» ОСОБА_8, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 600 від 25.12.2012 року.

На підставі додаткової угоди № 1 від 24.07.2013 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року ОСОБА_8 передав свої права і обовязки за договором ОСОБА_7 Відповідно до умов цієї додаткової угоди № 1, сума у розмірі 252 837,53 грн., вже сплачена ОСОБА_8 на користь ТОВ «Кадор», зарахувалася як оплата з виконання договірних обовязків новим пайовиком, а не сплачувалася ОСОБА_7 на користь ТОВ «Кадор». Розрахунки між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 було визначено окремим договором між ними.

На підставі додаткової угоди № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року ОСОБА_7, в свою чергу, передав права і обовязки за договором ОСОБА_4 Відповідно до умов цієї додаткової угоди № 2, сума у розмірі 252 837,53 грн., вже сплачена ОСОБА_8 на користь ТОВ «Кадор» і зарахована як оплата з виконання договірних обовязків ОСОБА_7, зарахувалася як оплата з виконання договірних обовязків з новим пайовиком, а не сплачувалася відповідачем на користь ТОВ «Кадор». Відповідно до п.3 цієї додаткової угоди № 2 розрахунки між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 визначаються окремим договором між ними.

Таким чином, зазначена додаткова угода № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року є доказом набуття відповідачем прав у взаємовідносинах з ТОВ «Кадор», однак не визначає, на підставі чого якого саме, платного чи безоплатного, правочину між ОСОБА_7 (його довіреною особою ОСОБА_9М.) і ОСОБА_4 такі права було відчужено ОСОБА_7 (його довіреною особою ОСОБА_9М.) і набуто ОСОБА_4, відсилаючи до окремих правовідносин, не врегульованих Договором пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року і додатковою угодою № 2 до нього.

Суд встановив, що передання ОСОБА_9, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_7, майнових прав на спірну квартиру не було безоплатним, оскільки договором № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду встановлено вартість відчуження квартири і зафіксовано сплату авансу. Безоплатність передання ОСОБА_9, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_7, майнових прав на спірну квартиру також не стверджується сторонами спір у справі стосується того, хто саме сплатив грошові кошти за набуття прав на квартиру. При цьому відповідач стверджує, що придбала її за особисті грошові кошти відповідно до наміру, зафіксованому у шлюбному договорі сторін, однак у порядку, встановленому процесуальним законодавством, суду не було надано належних і допустимих доказів цього.

У судових засіданнях 27.07.2016 року та 03.08.2016 року представником відповідача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи розписки, яка, за твердженням представника відповідача, підтверджувала, що розрахунок з ОСОБА_9 за передання майнових прав на спірну квартиру було проведено саме відповідачем. Однак судом відхилено зазначене клопотання, оскільки стороною відповідача було порушено порядок подання доказів, встановлений процесуальним законом: доказ у вигляді розписки було подано після початку розгляду справи по суті, після надання пояснень представниками сторін і заслуховування показів свідка, допитаного за клопотанням сторони позивача. При чому у попередньому судовому засіданні суд звертав увагу представника відповідача на обовязок подання доказів до початку розгляду справи по суті і попередив про наслідки порушення такого обовязку. Таким чином, суд виконав свій обовязок сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи у спосіб, передбачений ч.4 ст.10 ЦПК України: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їх прав. Однак ані доказу у вигляді розписки, ані інформації про складнощі в її отриманні, ані клопотання про її витребування стороною відповідача суду подано не було.

Відповідно до частин 1, 2 ст.131 ЦПК України, сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.137 , у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

На питання суду щодо поважності причин замовчування наявності доказу, про долучення якого стороною відповідача заявлено клопотання тільки 27.07.2016 року, представник відповідача пояснив, що відповідна розписка знаходилася в іншої особи брата відповідача, з яким відповідач втратила звязок, однак доказів цього надано не було. Представник відповідача також не зміг пояснити, чому стороною відповідача не було вчасно подано клопотання про витребування відповідного доказу з огляду на те, що втрата звязку з особою, в якої знаходиться доказ, є складнощами в отриманні доказів у розумінні ч.1 ст.137 ЦПК України.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна розписка від 29.01.2016 року, складена ОСОБА_9, згідно з якою позивач передав ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США в рахунок вартості квартири.

Суд бере до уваги, що на обставину існування такої розписки позивач посилався з самого початку судового процесу, і обставини, які складають зміст розписки, заявлені підставою позову. Між тим, стороною відповідача до судового засідання 27.07.2016 року жодного разу не заявлялося про існування якоїсь іншої розписки, зміст якої суперечить розписці, наданій позивачем.

Надання переваги одній зі сторін щодо дотримання правил подання доказів є порушенням приписів частин 1, 2 ст.10 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості .

Суд дійшов висновку, що немотивоване порушення встановленого процесуального закону при поданні стороною відповідача доказу у вигляді розписки, написаної, за твердженням сторони відповідача, ОСОБА_9, обумовлене встановленою у попередніх судових засіданнях неможливістю виклику самої ОСОБА_9 в якості свідка та, відповідно, неможливістю встановлення або спростування обставини написання розписки, яку надала сторона відповідача, саме ОСОБА_9, а не іншою особою. Так, у судовому засіданні судом було задоволено клопотання представника відповідача про виклик ОСОБА_9 і допит її в якості свідка. Виклик ОСОБА_9 у судові засідання здійснювався судом неодноразово; відповідачу було також надано можливість особисто забезпечити явку свідка та направити повістку про виклик самостійно. Однак з відповідей служб поштового звязку стало відомо, що свідок за повідомленою відповідачем адресою не проживає. На запит суду про зареєстроване місце проживання ОСОБА_9 було отримано відповідь, що зазначена особа зареєстрована за тією самою адресою, за якою вона викликалась до суду. Іншої адреси її проживання суду повідомлено не було.

Таким чином, суд знаходить доведеною належним чином ту обставину, що гроші в рахунок вартості спірної квартири сплатив саме позивач, що підтверджуються розпискою від 29.01.2016 року, складеною ОСОБА_9 Наявність у позивача необхідних коштів для здійснення розрахунків підтверджується випискою про рух коштів за рахунком ОСОБА_3 № 27, відкритим у ПАТ «Фарфін Банк», за період з 01.01.2013 року по 30.03.2015 року.

Представником відповідача було зазначено в усних поясненнях, що кошти на придбання майнових прав на спірну квартиру було надано відповідачу її батьком-підприємцем, однак жодних письмових доказів цього суду стороною відповідача не надано. Підтвердження ж цієї обставини показаннями свідка брата відповідача ОСОБА_5 не є допустимим засобом доказування, оскільки факт передання грошових коштів у розмірі 45 000 доларів США має бути підтверджений письмовими доказами, оскільки є правочином (незалежно від того, чи передавалися такі грошові кошти в дар, у випадку чого договір має бути посвідчено нотаріально ч.5 ст.719 ЦК України, або ж, наприклад, в якості предмета позики, у випадку чого договір має бути укладено у письмовій формі).

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до абзацу другого п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення,а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Суд також критично оцінює показання свідка ОСОБА_5 в частині того, хто здійснював розрахунок з ОСОБА_9, яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_7, за передання майнових прав на спірну квартиру, з таких підстав.

Так, свідок пояснив, що 29.01.2016 року передавав грошові кошти ОСОБА_9 саме він, свідок, при чому у розмірі 45 000 доларів США, які особисто перераховував. Однак, як слідує з письмового доказу, наявного у матеріалах справи договору № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду 27.01.2016 року позивач і ОСОБА_9 домовилися у строк до 05.02.2016 року укласти договір відчуження спірної квартири за ціною, еквівалентною 45 000 доларів США, і в рахунок майбутньої угоди ОСОБА_9 було передано аванс у розмірі 26 000 грн., що еквівалентно 1 000 доларів США. Відповідно, залишок суми, яку мало бути передано ОСОБА_9, склав 44 000 доларів США. Як пояснила допитаний свідок ОСОБА_6, яка виступала посередником при укладенні договорів щодо відчуження спірної квартири від імені «Агентство «ОСОБА_5» ТОВ на підставі довіреності і була присутньою при перерахуванні і переданні грошових коштів, їх сума 29.01.2016 року склала 44 000 доларів США, які разом з 1 000 доларів США, переданих 27.01.2016 в якості авансу, і склали загальну вартість відчуження квартири у 45 000 США, як і було погоджено в договорі № 05/5 від 27.01.2016 року про намір укласти угоду. Свідок ОСОБА_6 також пояснила, що і сплату авансу у розмірі 1 000 доларів США, і остаточний розрахунок на решту суми 44 000 доларів США здійснював позивач.

Оцінюючи показання допитаних свідків, суд враховує, що ОСОБА_5 є братом відповідача, а з позивачем у нього, за власним висловлюванням свідка, «добре натягнуті стосунки», а також звертає увагу на невідповідність показань свідка наявним у справі письмовим доказам і протиріччя у самих показаннях свідка щодо того, що 29.01.2016 року ОСОБА_9 було складено розписку в підтвердження отримання грошових коштів від ОСОБА_4, однак він не знає, на імя кого було складено таку розписку (хоча розписка, як пояснив свідок, писалася за його власним наполяганням і тривалий час зберігалася у нього). Суд також бере до уваги, що клопотання про виклик свідка ОСОБА_5 було заявлено після надання сторонами пояснень, і показання свідка фактично склали нову версію обставин справи, на яку сторона відповідача не посилалася у наданих раніше письмових запереченнях проти позову (зокрема, що кошти в рахунок вартості спірної квартири передавалися ОСОБА_5, що ОСОБА_9 видавалася якась інша розписка, ніж та, що наявна в матеріалах справи, що сторони мали намір придбати спірну квартиру на імя спільної дитини).

Між тим, свідок ОСОБА_6 є сторонньою для сторін у справі і незацікавленою особою, чиї показання відповідають тим письмовим доказам, що наявні у матеріалах справи, в тому числі розписці від 29.01.2016 року, наданій позивачем.

Посилання відповідача на те, що вартість квартири у 45 000 доларів США, зазначена у розписці від 29.01.2016 року, не відповідає сумі 31 632,37 доларів США (еквівалент 252 837,53 грн.), яка була встановлена у Договорі пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року і додатковій угоді № 2 до нього, не свідчить про неналежність розписки як доказу, оскільки ці суми сплачено у різних правовідносинах: першу сплачено ОСОБА_7 (його довіреній особі ОСОБА_9М.) в межах правочину щодо відчуження майнових прав, при чому ТОВ «Кадор» не є учасником цього правочину; а другу на користь ТОВ «Кадор» в межах правочину щодо будівництва і здачі обєкта нерухомості в експлуатацію.

Судом також не беруться до уваги посилання відповідача на те, що у розписці від 29.01.2016 року грошові зобовязання визначені в іноземній валюті, оскільки нормами чинного законодавства не передбачена нікчемність розписки в разі визначення у ній грошових зобовязань в іноземній валюті. Визначення зобовязань у валюті, а не в гривні, не порушує прав сторін і не впливає на оплатний характер відчуження майнових прав на спірну квартиру.

Сумніви відповідача у тому, що розписку від 29.01.2016 року було складено саме ОСОБА_9 представником ОСОБА_7, не знайшли підтвердження у судовому засіданні. У розписці зазначено ідентифікаційні дані особи, якою розписка складена: повні прізвище, імя, по батькові, та поставлено її підпис. Допитаний свідок ОСОБА_6, яка була присутня при підписанні додаткової угоди № 2 від 29.01.2016 року до Договору № 9/73-1 від 25.12.2012 року, також підтвердила факт написання при цьому розписки від 29.01.2016 року саме тією ОСОБА_9, яка підписувала зазначену додаткову угоду № 2 від 29.01.2016 року.

Розписка від 29.01.2016 року підтверджує отримання ОСОБА_9 від позивача грошових коштів в рахунок погашення вартості квартири № 75 (будівельний № 73), проектною площею 43,60 м2, яка розташована у ЖК «Третя Жемчужна». З урахуванням всіх обставин пошуку спірної квартири і підписання попередніх документів за посередництва агентства нерухомості, складання всіх документів, датованих 29.01.2016 року, за участю одного кола осіб, враховуючи пояснення свідка, суд дійшов висновку, що зазначених у розписці відомостей достатньо для ідентифікації спірної квартири.

Таким чином, умови шлюбного договору від 29.01.2016 року, укладеного між сторонами, щодо набуття відповідачем спірної квартири за її особисті кошти не було виконано квартиру було придбано за кошти позивача, які він з огляду на презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого у шлюбі, вважає спільними коштами подружжя.

29.01.2016 року відповідачем і ТОВ «Кадор» на виконання договору пайової участі у будівництві обєкта нерухомого майна № 9/73-1 від 25.12.2012 року було підписано акт приймання-передання у тимчасове користування квартири № 75 (будівельний № 73) загальною площею 43,6 м2, яка розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, ЖК № 1 (скоригована будівельна адреса).

Актом приймання-передання від 03.03.2016 року, складеним ТОВ «Кадор» і відповідачем було скориговано будівельну адресу спірної квартири: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Дружний», вул. Жемчужна, ЖК № 1, кв. 75; також скориговано загальну площу квартири 42,3 м2.

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем 31.03.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 56790571 від 06.04.2016 року.

Отже, 31.03.2016 року було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, що обумовлює можливість її поділу як майна, набутого подружжям за час шлюбу, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

На підставі вищенаведеного, з урахуванням того, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, кошти за набуття майнових прав на неї було сплачено позивачем, однак оформлено квартиру на імя відповідача, за відсутності обставин, які свідчили б про необхідність відступити від рівності часток при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, враховуючи зміст заявлених позовних вимог, суд вважає, що наявні усі правові підстави для їх задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 квартиру загальною площею 42,3 м2, житловою площею 22,9 м2, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_1.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 42,3 м2, житловою площею 22,9 м2, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,3 м2, житловою площею 22,9 м2, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 42,3 м2, житловою площею 22,9 м2, що розташована за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, вул. Жемчужна, ж/м «Дружний»АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6009 грн. 39 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя А.І.Бочаров