АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/34/16 Справа № 204/9143/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргуГолікової ОСОБА_2 в особі її правонаступників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 в особі її правонаступників ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 в особі її правонаступників ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третьої ОСОБА_9 державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним з інших підстав, визнання дій незаконними, стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 29.04.2013 року звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, посилалась на те, що 22.11.2009 року помер її рідний брат - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був інвалідом другої групи.

Після його смерті залишилась спадщина - рухоме та нерухоме майно, у тому числі квартира АДРЕСА_1.

Вказує, що 12.05.2010 року вона звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, де дізналась про існування заповіту на імя відповідачки ОСОБА_6 та бігло ознайомилась із копією зазначеного документу.

Під час розгляду цивільної справи № 2-714/2011, 05.04.2011 року в судовому засіданні представник ОСОБА_6 надав для огляду суду оригінал заповіту, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 04.07.1995 року і зареєстрованого в реєстрі за № 3-1822 (далі - заповіт), а вона у суді змогла отримати його копію.

На думку позивачки, заповіт є недійсним, оскільки у ньому не ідентифіковано особу, якій заповідається майно, а зазначено лише її прізвище, ім'я та по батькові,що не є вичерпними даними про особу, які мають бути вказаними при нотаріальному посвідченні угод, і такі відомості не встановлюють однозначно особистість спадкоємця.

Позивачка зазначає, що із змісту заповіту не вбачається, яке саме або чиє майно ОСОБА_10С заповідає ОСОБА_6 Фраза «все мє майно», що міститься в заповіті, є незрозумілою і залишається невідомим, що ця фраза означає.

Тобто, із змісту заповіту не вбачається, що ОСОБА_10 заповів ОСОБА_6 свою квартиру АДРЕСА_2. Крім того, розпорядження спадкодавця складено неграмотно, в тексті заповіту пропущені розділові знаки, що робить весь його текст невизначеним. На думку позивачки, підпис заповідача викликає сумнів щодо його справжності, оскільки її брат розписувався інакше. Розшифровка підпису зроблена особисто ОСОБА_6 й це свідчить про її присутність при складенні заповіту, що є недопустимим, або про те, що ця розшифровка була зробленою потім. Посвідчувальний напис заповіту виконаний з порушенням вимог п. 18 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року № 18/5, оскільки у ньомуміститься дописка, що зроблена від руки, і вільні місця не прокреслені.

Вказує, що нотаріальною конторою їй був виданий витяг № 22241177 від 26.11.2009 року про реєстрацію спадкової справи у спадковому реєстрі та витяг зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 22240418 від 26.11.2009 року, які не відповідають вимогам Положення про Спадковий реєстр,

Увитягу № 22241177 від 26.11.2009 року вказано іншу, а не справжню, дату народження спадкодавця ОСОБА_10, не міститься відомостейпро місце народження заповідача та відомостей про особу, яка посвідчила заповіт, в той час як ці відомості обов'язково мали бути внесеними до Спадкового реєстру, а їх відсутність перешкоджає внесенню даних про заповіт до Спадкового реєстру, що передбачено підпунктами 2.2 і 2.7 пункту 2 Положення про Спадковий реєстр.

Між тим, відповідачкою не було вжито заходівщодо усунення порушень Інструкції та виправлення неправильних записів в оспорюваному заповіті, судових рішень по з'ясуванню таких питань не існує, а також не виправлено неправильну дату народження спадкодавця в заяві ОСОБА_6 від 26.11.2009 про прийняття спадщини, тощо.

Позивачка вважає, що вказані обставини є підставою для визнання заповіту недійсним, її права порушені, а тому вона змушена звернутись до суду.

Просила визнати незаконними дії Третьоїдніпропетровської державної нотаріальної контори, які полягали в посвідченні нотаріальною конторою, в особі державного нотаріуса ОСОБА_11, 04.07.1995 заповіту, який зареєстрований в реєстрі за № 3-1822 і наданий від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_6, як заповіту, виконання якого не відповідає вимогам «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 p. N І 875, а також просила визнати вказаний заповіт недійсним /т.1 а.с.1-4, 88-91/.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23.10.2014 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 29.04.2015 року про виправлення описки, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено /т.2 а.с.71-76, 136-137/.

З таким рішенням не погодилась позивачка, звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального закону, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі /т.2 а.с.84 -93/.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.10.2016 року, у звязку зі смертю позивачки ОСОБА_5 та відповідачки ОСОБА_6, було залучено їх правонаступників, а саме ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, (правонаступники позивачки), й ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 (правонаступники відповідачки) /т.3 а.с.9-10/.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідним братом позивачки ОСОБА_5

ОСОБА_10 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3. /т.1 а.с.120/.

ОСОБА_10 помер 22.11.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 343128, виданим 06.05.2010 року Відділом реєстрації смерті ОСОБА_9 міського управління юстиції, актовий запис за № 8131 /т.1 а.с. 119/.

За життя, 04.07.1995 року, ОСОБА_10 склав заповіт, який був посвідчений, державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, та зареєстрований у реєстрі за № 3-1822, на користь ОСОБА_6 /т.1 а.с. 177/

Вказаний заповіт містить наступний зміст: «ОСОБА_10, що мешкає в АДРЕСА_4, на випадок смерті роблю таке розпорядження: усе мє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося я заповідаю ОСОБА_6». У заповіті вказано, що він підписаний спадкодавцем о 14-00годині у приміщенні нотаріальної контори по вул. Робочій, 22-а /т.1. а.с.189/.

Як вбачається із спадкової справи № 1000/2009, ОСОБА_6 26.11.2009 року звернулась до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_6 /т.1. а.с.179/

У подальшому, 12.05.2010 року, із заявою про прийняття спадщини звернулась і сестра спадкодавця позивачка ОСОБА_5, яка зазначила у заяві, що їй відомо про наявність спадкоємця за заповітом ОСОБА_6та їй розяснено про необхідність надання до нотаріальної контори, в строк до 22.06.2010 року, відповідного повідомлення суду про прийняття заяви про визнання заповіту недійсним, а у разі ненадання такого повідомлення свідоцтво про право на спадщину буде видано спадкоємцю за заповітом, а її заява залишиться без розгляду /т.1 а.с.181/.

Листом від 18.06.2010 року нотаріальна контора повідомила ОСОБА_5 про зупинення видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_10 до вирішення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська цивільної справи за її позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та усунення від права спадкування /т.1. а.с.211/.

Рішенням Красногвардійського районного суду від 09.06.2011 року (справа № 2-714/2011 рік), яке набрало законної сили 08.11.2011 року, у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_5 було відмовлено /т.1.а.с.14-16/.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_10 на протязі приблизно 20-ти років проживав разом із відповідачкою ОСОБА_6 у її квартирі № 180 будинку 152 по улиці Робочій у м. Дніпропетровську.

ОСОБА_10 14.06.2007 року було проведено ампутацію правої нижньої кінцівки, після операції він продовжував проживати разом із ОСОБА_6, яка за ним піклувалась, інші родичі його не відвідували. ОСОБА_10 03.06.2008 року видав на імя відповідачки довіреність на розпорядження усім його майном, з чого б воно не складалося, довіряв їй проводити різні фінансові операції /т.1. а.с. 16/.

Виходячи з доказів по справі та пояснень сторін, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 не підлягають задоволенню за їх недоведеністю та необґрунтованістю /т.2 а.с. 71-76/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обвязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями сторін.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки оспорюваний заповіт був складений 04.07.1995 року, тому на дані правовідносини розповсюджуються норми ЦК УРСР.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

За положеннями ст. ст. 48, 55 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Згідно зі ст. 541 ЦК Української РСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою його недійсність в цілому (ст. 545 ЦК Української РСР).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний заповіт складено у відповідності з вимогами закону щодо його форми та процедури нотаріального посвідчення.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

При цьому суд обґрунтовано відхилив доводи позивачки стосовно недотримання нотаріусом вимог Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, за їх безпідставністю.

Той факт, що у тексті заповіту міститься синтаксична помилка й замість фрази «усе моє майно» вказано, як «усе мє майно» не є підставою для визнання заповіту недійсним.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вказаним нормам закону позивачкою не доведено того, що підпис на заповіті здійснений іншою особою, а не її братом - ОСОБА_10, а тому суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_5 на її сумніви стосовно справжності підпису спадкодавця.

Під час розгляду цивільної справи № 2-714/2011 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та усунення від спадкування, судом було призначено посмертну почеркознавчу експертизу, провести яку експертам не видалось можливим, у звязку із недостатністю (технічною відсутністю) відповідних матеріалів для її проведення, а тому районний суд обґрунтовано відмовив позивачці у задоволенні її клопотання про призначення експертизи, оскільки і на час розгляду даної цивільної справи такі матеріали не зявились,а призначення експертизи призвело б до затягування розгляду справи.

Статтею 554 ЦК Української РСР передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний заповіт був складений ОСОБА_10 04.07.1995 року, а помер спадкодавець 22.11.2009 року, тобто через 14 років після його посвідчення. За цей час спадкодавець мав можливість скасувати заповіт або змінити його, однак цього не зробив, що свідчить про те, що складання заповіту на імя ОСОБА_6 відповідало його справжній волі. Крім того, як зазначила в апеляційній скарзі і сама ОСОБА_5, на час складання заповіту її брат ОСОБА_10 був сильною та здоровою людиною, а інвалідом став вже у 2007 році і лише після цього у нього виникла потреба у сторонній допомозі /т.2 а.с.85/.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 є правильним.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що під час розгляду справи у суді першої інстанції не був оглянути оригінал заповіту, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки районним судом була витребувана спадкова справа, яка містить завірену належним чином копію заповіту. Крім того, як зазначила у позовній заяві сама позивачка, під час розгляду цивільної справи за її позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним та усунення від спадкування (справа № 2-714/2011 ), представник відповідачки надавав для огляду суду оригінал заповіту, а суд видав їй його копію. Будь-яких заперечень щодо невідповідності оригіналу документу його копії, що міститься в матеріалах спадкової справи, позивачкою не висловлювалось/т.1 а.с.2, т.2 а.с.189/.

Доводи апелянта у скарзі стосовно того, що всупереч вимогам п.17 «Інструкції про вчинення нотаріальних дій» (який передбачає, що прізвища, імена та по батькові сторін нотаріально посвідчувальних угод повинні бути написані повністю із зазначенням місць їх проживання),у заповіті не зазначене місце проживання спадкоємця ОСОБА_6, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Укладання заповіту є одностороннім правочином, місце проживання ОСОБА_10, як сторони цього правочину, було зазначено нотаріусом у заповіті, що відповідає вимогам вказаного пункту Інструкції. Той факт, що в заповіті не зазначене місце проживання спадкоємця ОСОБА_6 не є порушенням вимог Інструкції, оскільки ця особа не є стороною оспорюваного правочину. Крім того, зазначена обставина не позбавила можливості ідентифікувати особу спадкоємця, будь-яких інших осіб з такими ж прізвищем, імя та по батькові до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталось.

Що стосується посилань апелянта на те, що вільні місця у заповіті не прокреслені, що є порушенням п.18 Інструкції, є несуттєвими, оскільки на цих вільних місцях не міститься дописок, які б впливали на його зміст.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_5 стосовно того, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції помилково послався на норми ЦК України, тоді як дані правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР. Однак, вказана обставина не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки наведені судом першої інстанції норми ЦК України не суперечать вищезазначеним положенням ЦК Української РСР.

Інші доводи апеляційної скаргивідтворюють доводи, викладені позивачкоюв тексті позовної заяви, які були предметом дослідження місцевого суду, а тому додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення суду, а тому апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі її правонаступників ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: