Провадження №2/243/915/2016
Справа №243/6031/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2016 року м. Словянськ

Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Хміль О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Словянська Донецької області (вул. Добровольського, 2 м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемвугілля» про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на час звільнення, моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що у період з 16 серпня 2005 року по 06 жовтня 2014 року працював у ДП «Артемвугілля». В день його звільнення 06 жовтня 2014 року відповідач не виплатив йому всіх сум, що належать йому до сплати. У звязку з цим, станом на день звільнення утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 38743 грн. 60 коп.. Вважає, що затримкою в розрахунку йому була нанесена моральна шкода. У звязку з цим, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 38743 грн. 60 коп. та моральну шкоду, яку він оцінює в 3000 грн. 00 коп.

15 липня 2015 року позивач подав позовну заяву, в якій збільшив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 38743 грн. 60 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення судом та моральну шкоду в сумі 3000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву в якій просять справу слухати у їх відсутності, позовну заяву підтримують, з підстав наведених в ній, просять її задовольнити, проти вирішення позову у заочному порядку не заперечують.

Позивач ОСОБА_1, та його представник ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 09 липня 2015 року (а.с. 91), будучи належним чином повідомленими про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявились, подали до суду заяви з проханням розгляд справи проводити у їх відсутності, на задоволенні позову наполягали.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 01 січня 2016 року (а.с. 71) будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності. У наданих на адресу суду поясненнях зазначив, що правовідносини, які виникли між ДП "Артемвугілля" та ОСОБА_1 врегульовано Кодексом законів про працю України, Законом України "Про оплату праці» тощо. Жодним із зазначених нормативно-правових актів не передбачене звільнення роботодавця від обов'язку виплати заробітної плати. Як це не передбачене й закони України "Про торгово-промислові палати в Україні". Просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову не у зв'язку із наявністю/відсутністю сертифікату Торгово-промислової палати України, а у зв'язку із тим, що позивач посилається на документи, які видані на тимчасово непідконтрольній українській владі території особами, які не лише не мають на це повноважень, а взагалі не є працівниками ДП "Артемвугілля". Зазначив, що довідки, надані позивачем, є неналежними доказами, які відповідач просив суд не приймати до уваги, за таких підстав. Так, на виконання вимог діючого законодавства Державне підприємство "Артемвугілля" починаючи з 28 листопада 2014р. припинило виробничу та фінансово-господарську діяльність як власну, так діяльність структурних підрозділів на території міста Горлівки Донецької області. Наказом ДП "Артемвугілля" з 28 листопада 2014 року всім працівникам підприємства на підставі листа Міністерства соціальної політики України від 08 липня 2014 року 302/3/14-14/13 було надано відпустки без збереження заробітної плати, у тому числі й особам, які підписали довідку про розмір заборгованості. Крім того, працівникам, на виконання вимог чинного законодавства, було запропоновано евакуюватися до регіону, який контролюється українською владою. Було вирішене питання щодо розміщення тимчасово переміщених працівників у Дитячому оздоровчому центрі "Вогник" (м. Святогірськ), що належить ДП "Артемвугілля". Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з 8 грудня 2014 року Державне підприємство "Артемвугілля" змінило місцезнаходження з м. Горлівка пр. Леніна, 13 на м. Слов'янськ, м. Святогірськ, вул. Куйбишева, 66. Було виготовлено нову печатку ДП "Артемвугілля" із зазначенням місцезнаходження - Донецька область, м. Слов'янськ, м. Святогірськ. 6 січня 2015р. ДП "Артемвугілля" було проведено інвентаризацію документів, за результатами якої було складено Акт інвентаризації первинних документів та документів фінансово-господарської звітності, відповідно до пункту 3.2 якого встановлено наступне: За період роботи з дати державної реєстрації (19 лютого 2003р.) до зміни місцезнаходження підприємства (10 грудня 2014р.) місцезнаходження документів (як на паперових, так і на електронних носіях) ДП "Артемвугілля" не встановлено, вільний доступ до них неможливий. У тому числі, але не виключно, відсутні: первинні документи, документи фінансово-господарської звітності, документи про трудові правовідносини, у тому числі про умови та періоди роботи, оплату праці, проведення розрахунків, про встановлення тимчасової або стійкої втрати працездатності, про розслідування нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві, документи, які були підставою для здійснення бухгалтерського та податкового обліку, технічні, гірничі, експертні документи, правовстановлюючі документи на нерухоме та рухоме майно, документи, які були підставою виникнення, зміни чи припинення прав та обовязків підприємства, документи щодо взаємодії підприємства з органами державної влади, місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами. Печатки, штампи, бланки, які використовувалися у зазначений період, також відсутні. Вказані документи знаходилися на зберіганні та у роботі у приміщенні ДП "Артемвугілля" за адресою: м. Горлівка, пр. Леніна, 13. Доступ до приміщення неможливий у зв'язку з проведенням на території міста Горлівки антитерористичної операції. Отже за таких обставин, довідка про заборгованість представлена позивачем є недопустимим доказом. Щодо доводів позивача відносно стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку а також моральної шкоди, вважає, що позивачеві слід відмовити у стягненні вказаних коштів, оскільки не встановлення факту заборгованості, неспівмірність середнього заробітку із сумою заробітної плати, не встановлено вини відповідача у виникненні заборгованості.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 працював у ДП «Артемвугілля», у період з 16 серпня 2005 року по 06 жовтня 2014 року на посадах головного інженера, заступника директора начальника відділу капітального будівництва Дирекції з капітального будівництва, інвестицій та технічного переоснащення ДП «Артемвугілля». Був звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5-6).

Згідно із довідкою № 14/2-6 від 10 березня 2015 року, станом на день звільнення заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 38743 грн 60 коп.. Липень 2014 року 11167 грн. 61 коп., серпень 2014 року 2675 грн. 83 коп., вересень 2014 року 5903 грн. 28 коп., жовтень 2014 року 18 996 грн. 88 коп. (а.с. 20).

Під час розгляду справи, судом вживалися всі можливі заходи щодо отримання у відповідача відомостей про отримані доходи позивачем за останні два місяці роботи перед звільненням.

Оскільки відповідачем суду вказаних відомостей надано так і не було, судом було витребувано вказану інформацію із Словянського обєднаного управління пенсійного фонду України в Донецькі області.

Із довідки Словянської ПФУ про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 видно, що позивачу ОСОБА_1 ІПН: НОМЕР_1 ДП «Артемвугілля» було здійснено нарахування заробітної плати.

За даними індивідуальних відомостей про застраховану особу, надані ПФУ України, у грудні 2014 року ОСОБА_1 у розділі «відомості про страхувальників застрахованої особи», колонці «повна назва» зазначена Державне підприємство «Артемвугілля», . У розділі звітний рік - 2014, у першій строчці за чинником «місяць» , вказуються 12 місяців року, при цьому, у наступній за нею строчці вказується нарахована заробітна плата за звітний 2014 рік, при цьому, у колонці, яка вказує на код ЄДРПОУ страхувальника, тобто в даному випадку роботодавця позивача, зазначається . При цьому, як вбачається із графи, що розміщена нижче графи із зазначенням отриманої заробітної плати, видно, що страхувальником не були сплачені страхові внески.

Так, за липень 2014 року жовтень 2014 року включно, позивачу було здійснено нарахування заробітної плати: липень 2014 рік 8 508,17 грн.; серпень 2014 рік 8 657, 27 грн.; вересень 2014 рік 7 431,12 грн.; жовтень 2014 рік 16 502,09 грн.

Загальна сума нарахованої заробітної плати без утримання обов'язкових платежів становить - 41 098 грн. 65 коп.

За даними вищенаведених індивідуальних відомостей про застраховану особу за звітний період 2015 рік, також видно, що страхувальник () нарахував заробітну плату позивачу у сумі 41 098 грн. 65 коп. однак загальнообовязкові платежі не сплачував. У листопаді 2014 року, вказаний страхувальник припинив нараховувати заробітну плату позивачу(а.с. 100).

Отже, виходячи із аналізу наданих сторонами доказів, судом встановлено, що ДП «Артемвугілля» дійсно працювало до 08 грудня 2014 року у м. Горлівка Донецької області, після чого у звязку із проведенням АТО, перемістилася на територію України, до м. Святогірська Донецької області.

Та обставина, що позивач працював у відповідача стверджується даними трудової книжки та даними персоніфікованих даних, наданих УПФУ.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України, передбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Так, відповідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як видно із змісту позовної заяви, доданих позивачем суду документів, позивач працював у відповідача до 06 жовтня 2014 року. Згідно із довідкою про заборгованість, наданою позивачем заборгованість по заробітній платі утворилася з липня 2014 року по день звільнення позивача а саме 06 жовтня 2014 року. Слід зазначити, що вказані обставини також підтверджуються даними персоніфікованого обліку на застраховану особу, з яких вбачається, що позивачеві дійсно була нарахована заробітна плата у вказаний період часу. При цьому вже у листопаді та грудні 2014 року будь-які суми позивачеві не нараховувалися.

Суд також зазначає, що зібрані по справі докази дають підстави дійти до висновку, що позивач працював на підприємстві у період, коли воно ще продовжувало працювати у м. Горлівка Донецької області, адже, як видно із наданих суду письмових пояснень відповідача, підприємство припинило роботу 28 грудня 2014 року, а перемістилося на територію, підконтрольну владі України 08 грудня 2014 року, в той час заборгованість по заробітній платі виникла за період з липня по 06 жовтня 2014 року.

З огляду на викладене, враховуючи, відомості трудової книжки, представлені позивачем, персоніфіковані дані позивача, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заробітної плати слід задовольнити, у розмірі, викладеному саме у персоніфікованих даних, оскільки саме такі відомості є офіційним джерелом доходів позивача, із них видно, що лише відповідачем були здійсненні позивачеві нарахування, внаслідок чого можливо дійти висновку, що саме ця сума була нарахована позивачеві як заробітна плата.

Суд також зазначає, що відповідно вимог ч 3. ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим особливість трудових правовідносин характеризується, тим, що саме у роботодавця залишаються всі дані щодо праці найманого працівника, а тому саме роботодавець зобовязаний надати такі відомості судові у разі виникнення трудового спору, та довести свої заперечення проти вимог працівника. Зазначене будь-яким чином не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства.

Відповідач вказує, що у нього відсутні на сьогодні будь-які первинні бухгалтерські документи, внаслідок чого відомостей, з яких б вбачалося, що у відповідача є заборгованість перед позивачем.

Суд виходить з вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач до судового засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, зокрема в рішенні "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалося таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, повязані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обовязково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні порушенням права власності відповідно до ст. 1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до „майна у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 41 098 грн. 65 коп., оскільки саме ця сума була нарахована позивачу відповідачем згідно із персоніфікованими даними наданих УПФУ.

Враховуючи дані, вказані у персоніфікованих відомостях, суд стягує з відповідача на користь позивача кошти, вказані у даних відомостях, при цьому зазначає, що розмір стягуваних коштів, визначається судом без вирахування обовязкових платежів, які платник повинен буде вирахувати.

Суд зазначає, що у сенсі ст. 116 КЗпП України, позивачем висунуті вимоги саме про стягнення всієї заборгованості по заробітній платі, яка утворилася за період з 01 липня по 06 жовтня 2014 року, при звільненні, у зв'язку з цим, в даному випадку судом розглянути вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні у межах позовних вимог відповідно ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності з п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, з наступними змінами, «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв»язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Аналіз зазначеного дає суду можливість дійти висновку, що суд зобовязаний встановити наявність вини підприємства щодо невиплати заробітної плати. Встановлення наявності обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), зокрема встановлення таких обставин торгово-промисловою палатою та видача сертифікатів є підставою для відстрочки грошових зобовязань.

Відповідно ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року, протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Наведена правова позиція, викладена у Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з роботи 06 жовтня 2014 року.

День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи, що визнається відповідачем.

Позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, з 06 жовтня 2014 року тобто з часу звільнення по день винесення рішення по справі.

Згідно із Сертифікатом про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 23 липня 2015 року № 4775 вих. №1032/12.12-03, на вх. №963 від 26 червня 2015 року, виданий Донецькою Торгово-промисловою палатою, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території донецької області, засвідчує, що, впродовж серпня 2014 року м. Горлівка Донецької області де було розташоване ДП «Артемвугілля» , не знаходилось під ефективним контролем української влади. Період форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) зазначено: дата настання 01 серпня 2014 року; дата закінчення 09 грудня 2014 року (а.с. 119).

Згідно із Сертифікатом про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 23 липня 2015 року № 4776 вих. №1031/12.12-03, на вх. №962 від 26 червня 2015 року, виданий Донецькою Торгово-промисловою палатою, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території донецької області, засвідчує, що, впродовж серпня 2014 року м. Горлівка Донецької області де було розташоване ДП «Артемвугілля» , не знаходилось під ефективним контролем української влади. Період форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) зазначено: дата настання 01 серпня 2014 року; дата закінчення 09 грудня 2014 року (а.с. 120).

Згідно із Сертифікатом (висновком) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 19 січня 2015 року № 2621 вих. №283/05-4, на вх. №14/38-229 від 24 грудня 2014 року, виданий Донецькою Торгово-промисловою палатою, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території донецької області, засвідчує, що, на момент видачі сертифікату (висновку) Торгово-промислової палатою України форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с. 121).

З врахуванням правової позиції, викладеній у Постанові ВСУ від 11 листопада 2015 року, суд приймає до уваги наявні сертифікати щодо настання форс-мажорних обставин, та вважає, що несплата заробітної плати відповідачем сталася не з його вини, а тому у позові про стягнення середнього заробітку слід відмовити.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків(втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення.

При цьому суд приймає до уваги ту обставину, що з 01 серпня 2014 року встановлена наявність форс-мажорних обставин, які позбавили можливості відповідача сплатити заробітну плату, разом з тим, суд зазначає, що форс-мажорні обставини встановлені лише з 01 серпня 2014 року, однак заборгованість по заробітній платі перед позивачем виникла ще за липень 2014 року.

З врахуванням саме цієї обставини, суд зазначає, що відповідачем не надано суду будь-яких достовірних доказів того, що у липні 2014 року були наявні будь-яких форс-мажорні обставини, які б позбавили відповідача можливості сплатити позивачеві заробітну плату за липень 2014 року.

Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства не виплачують належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

У звязку з тим, що протиправними діями відповідача несплатою заробітної плати за липень 2014 року - дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від ОСОБА_1 додаткових зусиль, у звязку з порушенням звичайного укладу її життя. Разом з тим, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. 00 коп. є завищеними та підлягають зменшенню до розміру 1000 грн 00 коп., зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача.

Також, у відповідності до вимог ст.4 ЗУ Про судовий збір, за подання позовних заяв в порядку цивільного судочинства майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, за подання позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно ч.3 ст.6 ЗУ Про судовий збір за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У відповідності до розяснень п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову(частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір,(наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

У звязку з чим, з відповідача ДП Артемвугілля, у дохід держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 405 грн. 27 коп. за вимоги майнового характеру (де сума задоволених позовних вимог майнового характеру становить 41 098 грн. 65 коп., що становить 31% від суми заявлених позовних вимог, - 130732 грн. 35 коп.( де 89 633 грн. 70 коп. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день винесення рішення судом) + 41 098 грн. 65 коп.( сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати), а також 60 грн. 39 коп. за вимоги немайнового характеру(де 1000 грн. моральної шкоди становить 33% від суми заявлених вимог немайнового характеру, отже 33% від 243 грн. 60 коп. становить відповідно 60 грн. 39 коп..), а всього 465 грн. 66 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88,209, 212-215, 224-228, п.2 ч.1 367 ЦПК України, ст.ст. 116, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із державного підприємства Артемвугілля, місцезнаходження: вул. Куйбишева, буд. 66, м. Святогірськ, Донецької області, р/р 0023, у філії відділення ПІБ м. Словянська, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса переміщення з тимчасово окупованої території: Донецька область, Словянський район, с. Богородичне, пров. Партизанський, буд 13, заборгованість по заробітній платі за період з липня 2014 року по день звільнення 06 жовтня 2014 року включно, яка без утримання обов'язкових платежів становить - 41 098 (сорок одну тисячу девяносто вісім) грн. 65 коп.

Стягнути із державного підприємства Артемвугілля, місцезнаходження: вул. Куйбишева, буд. 66, м. Святогірськ, Донецької області, р/р 0023, у філії відділення ПІБ м. Словянська, , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса переміщення з тимчасово окупованої території: Донецька область, Словянський район, с. Богородичне, пров. Партизанський, буд 13, в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з державного підприємства Артемвугілля, місцезнаходження: вул. Куйбишева, буд. 66, м. Святогірськ, Донецької області, р/р 0023, у філії відділення ПІБ м. Словянська, , судовий збір у розмірі 465 (чотириста шістдесят пять) грн. 66 коп. у дохід держави.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 16 вересня 2016 року.

Головуючий суддя: О.В.Ільяшевич