Справа № 182/6626/15-ц
Провадження № 2/0182/1246/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.04.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю

секретаря - Снєгульської В.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника виконавчого комітету

Придніпровської сільської ради - Пастухової Н.М.

представника виконкому

Нікопольської міської ради - Шилова М.Г.

представника служби у справах дітей

Нікопольської райдержадміністрації - Головащенка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи - служба у справах дітей Нікопольської міської ради, служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації, виконавчий комітет Нікопольської міської ради, виконавчий комітет Придніпровської сільської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до ОСОБА_3, треті особи - служба у справах дітей Нікопольської міської ради, служба у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації, виконавчий комітет Нікопольської міської ради, виконавчий комітет Придніпровської сільської ради, та просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона перебувала з відповідачем в шлюбі, в якому у них народився син ОСОБА_7 Шлюб між нею і відповідачем розірваний. Крім того, за рішенням суду відповідач зобов'язаний сплачувати їй аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини заробітку щомісяця.

Позивач стверджує, що відповідач злісно і свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Зокрема він не проявляє турботи щодо сина, не спілкується з ним, не надає йому матеріальної підтримки та не сплачує присуджені аліменти.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали і підтвердили викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Стверджував, що відчуває батьківську любов до сина, і проти позбавлення його батьківських прав. По мірі можливості, після припинення шлюбних відносин, він намагався приділяти сину увагу, та не ухилявся від обов'язку щодо його виховання.

Представники служби у справах дітей Нікопольської міської ради, служби у справах дітей Нікопольської районної державної адміністрації, виконавчого комітету Нікопольської міської ради, виконавчого комітету Придніпровської сільської ради на основі пояснень неповнолітнього ОСОБА_7, а також з врахуванням встановлених обставин справи, вважають обґрунтованим висновок органу опіки та піклування Придніпровської сільської ради про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, і в сукупності з іншими доказами, які зібрані в процесі розгляду даної справи, вважають позов безпідставним та просять в позові відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, пояснення неповнолітнього ОСОБА_7, оцінивши в сукупності зібрані докази, давши належну оцінку висновку Органу опіки та піклування Придніпровської сільської ради та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, діючи насамперед в найвищих інтересах дитини, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а. с. 4). Сторони перебували в шлюбі з 18.08.2001 року( а.с.5) Шлюбні відносини сторони припинили 2005 році, а шлюб розірвали в 2009 році( а.с.6) Після припинення шлюбних відносини позивач з дитиною виїхала проживати до міста Києва, де проживала сім років, а потім повернулась до с. Кам'янське, де стали проживати і зараз син ОСОБА_7 ходить до школи. За цей час позивач народила ще одного сина від іншого чоловіка. На сьогоднішній день вона проживає з іншим чоловіком ОСОБА_9.

У відповідності до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстави, передбаченої п. 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Так, відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Оскільки питання про позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, про що йдеться в п. 15Постанови Пленуму ВСУ N 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Враховуючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не може назвати виправданим застосування до відповідача крайнього засобу сімейно-правової відповідальності.

Європейський суд з прав людини в контексті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак поза їх увагою залишився той факт, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини ( п. 49 рішення від 18.12.2008 р. у справі "Савіни проти України").

В справі, "Хант проти України", Європейський суд з прав людини констатував, що в даній категорії справ обов'язкову оцінку слід надати особистості відповідача та його поведінці по відношенню до сина.

Даючи оцінку обставинам справи, а також доказам, які здобуті в судовому засіданні, суд не знаходить достатньо переконливих і зважених аргументів, які можуть вважатись виправданими для розірвання сімейних зв'язків між батьком та сином і будуть відповідати інтересам останнього, а особистість відповідача, та його ставлення до сина не створює висновку про його цілковите самоусунення від виконання батьківських обов'язків.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 16Постанови Пленуму ВСУ N 3 від 30.03.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Так, сторона позивача хоч і вказує в мотивах позову про цілковите самоусунення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини з часу припинення шлюбних відносин, проте в судовому засіданні не змогла категорично заперечити, що відповідач проявляв інтерес до сина і після цього не заперечила того факту, що хоть інколи батько дарував сину подарунки.

З характеристики, наданої Кам'янською ЗОШ ( а.с.9) вбачається, що участь у шкільному та позашкільному житті свого сина бере участь тільки мати, а батько жодного разу не з'являвся.( а.с.9)

Суд враховує вказану довідку, надану позивачем, та погоджується про доречність у деякій мірі доводів, якими позивач обґрунтувала доводи пред'явленого позову щодо недостатньої турботи, уваги та спілкування з боку відповідача до сина.

Але, вирішуючи позов по суті, суд перш за все виходить з інтересів дитини та виступає на захист його прав.

Крім того, суд відкидає як доказ та не приймає до уваги наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів.

Поняття утримання, як одна із складових поняття виховання, включає в себе не лише примусове стягнення аліментів, але й добровільне виконання такого обов'язку, і для вирішення питання про позбавлення батьківських прав, обов'язковому з'ясуванню підлягають обставини, за наявності яких платник аліментів не виконував свого обов'язку щодо утримання. Очевидно, що утримання дитини є прямим обов'язком батьків, однак застосування крайнього заходу впливу, у зв'язку з невиконанням такого обов'язку можливо виключно у випадку, коли платник аліментів свідомо та умисно його не виконує. Якщо ж невиконання такого обов'язку обумовлене об'єктивними причинами, прикладом чого може бути тяжке матеріальне становище, сімейне законодавство, для захисту прав дитини, встановлює інший вид сімейно-правової відповідальності батьків, більш м'який по відношенню до платника, і на думку суду, цілком справедливий - це стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за прострочення виконання такого обов'язку.

Заборгованість по сплаті аліментів, як зазначено у довідці ВДВС НМРУЮ (а. с. 10-11), станом на травень 2015 р. становить 44 715,76 грн. проте існує вона з 2007 р., і з цього часу, позивач жодним чином на законодавчому рівні не порушувала питання про притягнення відповідача до згаданого вище виду сімейно-правової відповідальності. Звичайно, така поведінка є її правом, яка жодним чином не звільняє відповідача від виконання обов'язку по сплаті аліментних зобов'язань, однак не реалізація цього права, не може в такому випадку вважатись достатнім обґрунтуванням свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини. Застосування крайнього заходу впливу сімейно-правової відповідальності в такому випадку не буде відповідати загальним засадам цивільного судочинства щодо справедливого вирішення спору, оскільки не виключається, що не пред'явлення такого позову могло бути обумовлене іншими, усними домовленостями між батьками дитини щодо їх участі у вихованні. Як ствердила сама позивач відповідач передав позивачу грошові кошти, коли був на заробітках в Росії, і суд не виключає, що саме за таких обставин протягом періоду нарахування заборгованості у позивача не виникало вимоги про стягнення заборгованості по аліментах. Суть аліментних зобов'язань полягає виключно у захисті прав дитини на належне утримання, і дії одержувача аліментів, завжди слід розцінювати як реалізацію такого права дитини. Не звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, тобто не реалізація прав дитини, свідчить про відсутність існування в часі порушеного права, і за наявності такої поведінки, її слід розцінювати як відсутність підстав для застосування крайнього заходу відповідальності.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У своєму рішенні ухваленому 07.12.2006 року у справі "Хант проти України" Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини.

Заслухавши пояснення неповнолітнього ОСОБА_7 в судовому засіданні та його думку відносно спору, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей закріплено право дитини, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду справи судовим органом, що стосується її, отримувати всю відповідну інформацію та мати можливість висловлювати свої думки.

Відповідно до ст. 12 Конвенції про права дитини забезпечено дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Разом з тим, відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, не лише упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію, консультує дитину та надає їй можливість висловити свою думку, а ще й приділяє належну увагу таким думкам.

В судовому засіданні ОСОБА_7 вказав, що з батьком любить і бажає спілкуватись та проводити час, однак хотілось би частіше. Раніше вони з мамою проживали в м. Києві, а тому бачився з батьком тільки на канікулах, перебуваючи в гостях у бабусі. Останнім часом вони частіше бачаться та разом проводять час. Син в судовому засіданні також не заперечував, що дійсно отримував від батька зрідка подарунки. Дитина в судовому засіданні достатньо переконливо та щиро висловив свої добрі почуття до рідного батька і сподівання на покращення їх взаємовідносин.

Приділяючи у відповідності до вимог ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, належну увагу позиції неповнолітнього ОСОБА_7, якому на думку суду нав'язано, що слід вважати батьком ОСОБА_9, з яким проживає мама, бо останній більше приділяє увагу дитині, та діючи в його найвищих інтересах, суд враховує не лише правові наслідки, а й морально-етичні, за яких в подальшому, може зазнати непоправної шкоди психіка дитини, яка відмовилась від власного батька.

Основним завданням держави є захищати і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному, кровноспорідненому середовищі, навіть за складних життєвих обставин, і виключно в найвищих інтересах дитини, враховуючи думку дитини щодо суті спору, суд не знаходить правильним та справедливим ухвалення рішення про задоволення позову.

Крім того, суд враховує висновок Придніпровської сільської ради, як органу опіки та піклування від 30.09.2015 р. про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина. Висновок складений з урахування стану виконання відповідачем батьківських обов'язків, бажання батька брати участь у вихованні сина, піклуватись про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Також органом опіки зазначено про недостатність підстав позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав (а. с. 35-36).

З метою правильного вирішення справи, суд вважає за необхідне звернутись до практики Європейського суду з прав людини.

Так, вказана міжнародна судова установа, під час перегляду справ про відібрання дітей від батьків, констатуючи факт втручання у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначала, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення від 24 лютого 1995 р. у справі "МакМайл проти сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. п. 86,87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справа "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I).

Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX).

За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи, наведені позивачем та докази, надані останньою під час розгляду справи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя ОСОБА_3, як позбавлення його батьківських прав стосовно сина. Проблеми, які існують між сторонами щодо участі у вихованні та утриманні дітей можливо вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до позбавлення відповідача батьківських прав.

Виступаючи перш за все на захист інтересів дитини ОСОБА_7, суд дійшов висновку про необхідність відмови ОСОБА_1 у задоволені пред'явлених нею позовних вимог.

У зв'язку із залишенням позову без задоволення та відсутністю витрат, понесених відповідачем, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.10,11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст.19,150,164,166,171 Сімейного Кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів до апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: А. Г. Багрова