Справа 303/4826/16-ц
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

15 серпня 2016 року м. Мукачево

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Заболотний А.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, яка не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; імя (найменування) позивача і відповідача, а також імя представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів звязку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст. 119 ЦПК. У звязку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

В позовній заяві місцем проживання відповідача зазначено Німеччина, м. Бад Раппенау, вул. Гете, 8, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, оскільки не зазначено повної адреси місця проживання відповідача (район, округ).

Крім того відповідно до ч. 4 ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна відповідати іншим вимогам, встановленим законом.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. За змістом зазначеної статті, суд не має право обирати спосіб захисту на власний розсуд, оскільки це порушує принцип диспозитивності та змагальності цивільного процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє особам, які беруть участь у справі у здійсненні їх прав.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також Європейський суд з прав людини зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

Так, в позовній заяві позивач вказує відповідачем ОСОБА_3, який проживає на території Німеччини.

При цьому суд звертає увагу на те, що питання про стягнення аліментів з громадян, які проживають на території іноземних держав регулюються Конвенцією про стягнення аліментів за кордоном 1956 року.

Як зазначено в Законі України «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном», що відповідно до статті 2 Конвенції виконання функцій Органу, що приймає, та Органу, що передає, в Україні покладається на Міністерство юстиції України.

З метою забезпечення впорядкування застосування в Україні цієї Конвенції, наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 року № 121/5 затверджена Інструкція про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном. Інструкція визначає спрощену процедуру стягнення аліментів на дитину або утримання на іншого члена сімї згідно Конвенції у відносинах з визначеним переліком держав шляхом подання відповідної заяви про стягнення аліментів у визначеному порядку. Серед переліку держав є також Німеччина та Україна.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи вище наведене позивачам необхідно зазначити обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги, а також зазначити докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, зокрема слід зазначити докази, що підтверджують факт працевлаштування відповідача, сімейний та матеріальний стан відповідача,

Відповідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої процесуальні обовязки.

Відповідно до ст. 121 ЦПК України суд, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 119, 120 ЦПК України, або якщо не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, суддя,-

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність усунення вказаних недоліків протягом пяти днів з дня отримання ухвали та одночасно розяснити йому, що у випадку, якщо у встановлений строк не буде усунено ці недоліки, заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя А.М.Заболотний