26.07.2016 227/1864/16-ц
26 липня 2016 року м.Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого cудді Здоровиці О.В.
при секретарі Сисенко Ю.В.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні, заочно, в м.Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька, третя особа - орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області, -
Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом обґрунтовуючи його наступним. Зазначає, що вона з відповідачем перебувала в шлюбі, який в 2014 році був розірваний. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_3. Після розірвання шлюбу їх донька мешкає разом з нею, а відповідач виїхав за межі України до Російської Федерації. З літа 2014 року зв»язок з відповідачем припинився і на даний час позивачка не знає де він знаходиться. Відповідач участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, долею дитини не цікавиться, з дитиною не спілкується. Піклуючись про нормальний розвиток своєї дитини вона вирішила тимчасово вивезти дитину за межі України для оздоровлення та відпочинку в Російську Федерацію, де мешкають її родичі, а саме до м.Анапа Краснодарського краю. Але, вивезти дитину за межі України не має можливості, так як для цього потрібна згода батька - відповідача, місце знаходження якого їй не відомо. На підставі викладеного просила суд надати дозвіл на виїзд з України малолітньої доньки без згоди і супроводу батька - ОСОБА_2.
В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених в письмовій позовній заяві. Також зазначила, що з метою оздоровлення доньки та свого відпочинку вона має можливість і намір поїхати до своїх родичів по лінії матері, які мешкають в м.Анапа Краснодарського краю Російської Федерації. Але, поїхати до Російської Федерації разом з донькою не має можливості, бо не має дозволу від батька дитини, так як місце знаходження останнього їй невідомо. Погостювати у своїх рідних в РФ вона планує не тривалий час, а саме в вересні місяці 2016 року і потім повернеться з дитиною до України, так як у неї в Україні постійне місце мешкання та місце роботи. Враховуючи наведене, просила задовольнити її вимоги і надати дозвіл на виїзд з України до Російської Федерації її донці без згоди та супроводу її батька з терміном перебування у цій державі з серпня 2016 року по 30 вересня 2016 року включно.
Відповідач в судове засідання не з»явився. Про час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений.
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з викладеним, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома.
Представник третьої особи - ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилась, надавши заяву в якій просила розглянути справу без її участі, заперечень проти позовних вимог не має.
Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.
Сторони перебували у шлюбі, який був розірваний в 2014 році, що підтверджується рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 березня 2014 року (а.с.7).
Свідоцтвом про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6) підтверджується, що батьками останньої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тобто сторони по справі.
Згідно пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 після розлучення мешкає разом з матір'ю, тобто з позивачем. Відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини.
Вказані доводи в судовому засіданні відповідачем не спростовані.
Відповідно до ст..313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно до ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону України громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Позивачка в судовому засіданні просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки ОСОБА_3 за межі України в Російську Федерацію на період її відпустки з серпня по вересень місяць 2016 року, з метою погостити у родичів та відпочити, оздоровитися.
З пояснень позивача також встановлено, що виїхати за межі України вона має намір тимчасово, на період своєї відпустки.
Довідкою Білицького будинку-Інтернату для громадян похилого віку та інвалідів м.Білицьке м.Добропілля Донецької області № 04-16 від 25.07.2016 року підтверджується, що позивачка дійсно офіційно працевлаштована.
Копією паспорту позивачки підтверджується її зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1.
Факт наявності у позивача родичів в Російській Федерації належним чином в судовому засіданні підтверджений не був.
Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Стаття 61 ЦПК передбачає, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до п. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України до Російської Федерації, а саме до м. Анапа Краснодарського краю, суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін.
Загальновідомо, що місто Анапа знаходиться на морському узбережжі. Саме по собі перебування в Анапі, прогулянки по набережній можуть вкрай позитивно позначатися на здоров'ї людини. Крім того, багато лікарів рекомендують поїздки в Анапу людям, що страждають захворюваннями органів дихання нетуберкульозного характеру. Поєднання вологого морського, чистого гірського і сухого степового повітря, в якому містяться фітонциди, йод і безліч інших корисних речовин, надає сприятливу дію на дихальну систему і весь організм в цілому.
Крім того, відпочинок за кордоном розширює кругозір дитини.
З огляду на фактичні обставини справи суд вважає, що тимчасова поїздка за кордон до Російської Федерації, а саме до м.Анапа, позивачки та її дитини є однією з форм піклування за здоров»ям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком.
У судовому засіданні встановлено, що відповідач не цікавиться дитиною, ухиляється від участі в її розвитку та вихованні, тому суд вважає, що таке відношення батька до доньки не може бути перешкодою для тимчасового виїзду дитини за кордон.
Таким чином, виходячи з інтересів дитини, беручи до уваги, що отримати дозвіл відповідача, як батька ОСОБА_3, на виїзд дитини за кордон, не є можливим, а також те, що доказів того, що отримання вищевказаного дозволу буде негативно позначатися на інтересах дитини в судовому засіданні не встановлено, суд вважає, що виїзд дитини за кордон України, з метою оздоровлення в Російській Федерації, в супроводі матері без згоди батька буде відповідати її інтересам, а отже слід надати дозвіл на такий виїзд.
Враховуючи, що позивачка планує поїхати до Російської Федерації на період своєї відпустки в вересні місяці 2016 року, суд вважає можливим, надати дозвіл на виїзд дитини - ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської Федерації з терміном перебування у цій державі з моменту набрання цим рішенням чинності та до 30 вересня 2016 року.
Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3,10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст..313 ЦК України, ст.ст.141, 153, 157 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст.ст. 3, 15, 60,61, 212 - 215, 218, 294 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди батька, третя особа - орган опіки та піклування Добропільської міської ради Донецької області - задовольнити.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженці м.Білицьке м.Добропілля Донецької області Україна, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2, для оздоровлення та відпочинку, з прямуванням до Російської Федерації, з терміном перебування у цій державі з моменту набрання цим рішенням чинності і до 30 вересня 2016 року включно.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Копію заочного рішення, не пізніше трьох днів з дня його проголошення, направити відповідачу рекомендованим листом із повідомленням для відома.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 26 липня 2016 року. З повним текстом рішення сторони можуть бути ознайомлені 29 липня 2016 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Суддя О.В. Здоровиця