Справа № 372/1847/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/5956/16 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 4 14.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Обухівської міської ради Київської області, третя особа: Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України про визнання права власності на новозбудоване нерухоме майно,, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 27.12.2005 року між ним та ЗАТ «Девелоперська компанія МС-Інвест» укладено інвестиційний договір № 06А, згідно з яким позивач інвестує в будівництво об'єкта нерухомого майна 266493,50 грн., а компанія будує об'єкт нерухомого майна, вводить його в експлуатацію та передає позивачу в першому кварталі 2008 року. 04.10.2007 року та 27.07.2009 року компанія надала позивачу довідки про сплату 100 % вартості по інвестиційному договору у сумі 266493,50 грн. 10.11.2015 року Державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив позивачу в реєстрації нерухомого майна на тій підставі, що відсутнє рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно, в зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2016 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу в якій посилається на те, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, а також судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона не обґрунтована та не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Судом першої інстанції було встановлено, що 27.12.2005 року між ЗАТ «Девелоперська компанія МС-Інвест» та ОСОБА_2 уклали інвестиційний договір № 06А, згідно з умовами даного договору позивач інвестує в будівництво об'єкта нерухомого майна 266493,50 грн., а компанія будує об'єкт нерухомого майна, вводить його в експлуатацію та передає позивачу в першому кварталі 2008 року.

04.10.2007 року та 27.07.2009 року ЗАТ «Девелоперська компанія МС-Інвест» надано довідки про сплату 100 % вартості проектної загальної площі Об'єкта інвестування по Інвестиційному договору від 27 грудня 2005 року № 06 А.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2010 року позовні вимоги позивача були задоволені у повному обсязі - за позивачем визнані майнові права на об'єкт інвестування - нежитлове підвальне приміщення АДРЕСА_1.

15 червня 2015 року Комунальне підприємство Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» згідно інвентаризаційної справи №1-41200, виготовило позивачу Технічний паспорт на громадський будинок: нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Рішенням № 25993536 від 10.11.2015 року Державний реєстратор прав на нерухоме майно відмовив ОСОБА_2 в реєстрації нерухомого майна, оскільки подані заявником документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, колегія суддів враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегією суддів достовірно встановлено, що підстави позову, зазначені позивачем не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки право власності позивача (яке ще не виникло) ніким не оспорюється чи не визнається. А тому відсутні підстави для судового захисту таких прав.

Таким чином докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Рішення суду є обґрунтованим та доведеним, підстав для скасування, передбачених вимогами ст. 309 ЦПК України апелянтом не було наведено.

Таким чином, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального права, та підстави для його скасування відсутні. За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307 ,308 ,313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: