Справа № 465/4474/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/308/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Сименця В.І.,

прокурора відділу прокуратури Львівської області Заяць І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Львівської області, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівські області, на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5, про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи ОСОБА_5, про стягнення коштів, які позивач потратив на здійснення добудови «А1-2» площею 95,6 кв.м. та «а1» площею 15,1 кв.м. до житлового будинку АДРЕСА_1, який є спільною частковою власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2014 року судом визнано мирову угоду укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до якої сторони надають згоду на добровільне, позасудове врегулювання взаємовідносин про стягнення боргу. При цьому ОСОБА_3 передає ОСОБА_4 кошти в сумі 23 918 грн. та не вимагає повернення суми боргу 235 208,49 грн.

Судом також ухвалено визнати за ОСОБА_3 право власності на будинок під літ. А1-2» та «а1» що по АДРЕСА_1 загальною площею 95,6 кв.м. та 15,1 кв.м., що підлягає реєстрації. ОСОБА_4 не заперечує щодо оформлення права власності за ОСОБА_3 на будинок під літ. А1-2» та «а1» що по АДРЕСА_1 загальною площею 95,6 кв.м. та 15,1 кв.м..

Вказану ухвалу суду оскаржив заступник прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівські області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність вказаного судового рішення, порушення судом при її постановленні норм процесуального права, постановлення ухвали внаслідок неповного з'ясування та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи. Апелянт зазначає, що судом не було з'ясовано правового статусу земельної ділянки, а також не взято до уваги, що позивачем не дотримано порядок погодження самочинного будівництва. Крім того посилається на те, що сторони не долучили жодних документів, як і б стверджували про дотримання встановленого порядку погодження самочинного будівництва та прийняття його в експлуатацію, а також про звернення до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції із зазначеним питанням, а також даний орган не був залучений до справи.

Просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовженого розгляду до суду першої інстанції (а.с. 121-124).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Заяць І.Є. на обґрунтування апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом позовної заяви ОСОБА_3, останній звернувся до своєї матері ОСОБА_4 фактично з вимогою, про відшкодування нею понесених ним витрат, понесених на спорудження та добудову житлового будинку під літ. А1-2» та «а1» що по АДРЕСА_1 загальною площею 95,6 кв.м. та 15,1 кв.м.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на 25.10.2013 р. житловий будинок складається з дев'яти житлових кімнат та трьох кухонь, загальною площею - 240,2 кв.м.. житловою - 135,6 кв.м. Загальна площа змінилась з 126,7 кв.м. на 240.2, житлова площа змінилася з 74.3 кв.м. на 135.6 кв.м. за рахунок самовільно побудованих: прибудови під літ. «а`-1» розміром 2.20х2.88 м. та житлової прибудови літ. «А`-2» розміром 10,2х7,5х4.4х2,8м., що підтверджується довідкою Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 31.01.2014 за №1/1356 та технічним паспортом будинку по АДРЕСА_1 (а.с.10-18,55).

Визнаючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі. суд першої інстанції виходив з того, що мирова угода, укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не суперечить закону, не порушує права та законних інтересів як сторін у справі так і третіх осіб.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом.

У відповідності до положень ст.175 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Вирішуючи питання про визнання мирової угоди, суд не звернув увагу на те, що предметом позовних вимог є грошові кошти, тобто витрати позивача ОСОБА_3, понесені ним на спорудження та добудову житлового будинку під літ. А1-2» та «а1» що по АДРЕСА_1, а не вказані об'єкти нерухомості, які фактично є предметом мирової угоди.

До того ж, безспірною є та обставина, що як житловий будинок під літ. А1-2» так і прибудова «а1» до будинку по АДРЕСА_1 здійснені самочинно.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені ст.331 ЦК.

Однак ст.331 ЦК визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме - ст.376 ЦК.

Відповідно до чч.2 та 3 ст.331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до ч.2 ст.5 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, то державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом ст.26 закону «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст.31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів;реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.8 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI.

При вирішенні питання про визнання мирової угоди, суд першої інтенції не звернув увагу на вказані положення норм матеріального права та не дослідив питання статусу земельної ділянки на якій збудовано об'єкти нерухомості, що є предметами мирової угоди, дотримання встановленого порядку погодження самочинного будівництва а здачу його в експлуатацію, без чого визнання права власності на зведені об'єкти є неприпустимим а реєстрація неможливою.

З урахуванням вище наведеного оскаржена ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.303, 304, п.4 ч.2 ст.307, п.4 ч.1 ст.311, п.2 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області, подану в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівські області задовольнити .

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2014 року скасувати, а справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.