Справа № 347/169/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

14 грудня 2016 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бельмеги М.В.

секретаря Борисової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання та виселення.

Представник позивача ОСОБА_3, в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача і представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує.

Із позовної заяви ОСОБА_1, вбачається, що ОСОБА_2 є її родичем, а саме рідним братом її мами. Разом з сімєю він проживає в новозбудованому житловому будинку, що в с. Соколівка, присілок Луг, Косівського району. До побудови житла відповідач проживав з сімєю в будинку бабусі позивача, матері відповідача, однак зареєстрований в цьому житлі тільки відповідач, без членів своєї сімї. Бабуся позивача, колишній одноосібний власник житла, тривалий час проживає в будинку матері позивача, у звязку з хворобою. Позивач разом із мамою здійснюють догляд за бабусею, оскільки остання є людиною похилого віку, інвалідом. Такий догляд не хотів їй надавати відповідач, який знаходиться з своєю матірю в неприязних стосунках, не навідує її і не надає будь-якої допомоги. Враховуючи свій вік, ставлення сина до неї, участь позивача у практичному утриманні бабусі, привело до того, що 28 січня 2016 року, бабуся подарувала позивачу належний їй житловий будинок та земельну ділянку. Із урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 15 березня 2016 року (а.с.41-43) просила зняти відповідача з реєстрації місця проживання в будинковолодінні по вул. Зелена, 43, с. Соколівка Косівського району Івано-Франківської області та виселити його з цього житла без надання іншого житла.

Відповідач у справі, ОСОБА_2, в судове засідання не зявився повторно, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, а тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення із таких підстав.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Із позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним їй домоволодінням шляхом виселення відповідача.

Як видно з матеріалів справи, а саме відповідно до копій Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого 01 лютого 2016 року (а.с.5, 6), ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1341 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) і житлового будинку, з господарськими будівлями і спорудами, за адресою с. Соколівка, присілок Зелена вулиця, будинок 43, Косівський район Івано-Франківська область, на підставі договорів дарування від 28 січня 2016 року.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до листа Соколівської сільської ради № 46/02.2-12 від 02 лютого 2015 року (а.с.4) і виписки № 185/02.2-12 від 15 березня 2016 року із по господарської книги господарства ОСОБА_4, жительки с. Соколівка присілок Зелена вулиця (а.с.46, 50), що у господарстві ОСОБА_4, жительки с. Соколівка вул. Зелена, Косівського району Івано-Франківської області станом на 01 січня 2016 року був зареєстрований відповідач у справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 пояснили, що відповідач проживає в двох господарствах, там де родився і там де допомагав будувати будинок своїй дружині. Він проживає в двох господарствах почергово або при необхідності, одним із яких є житловий будинок позивача.

Відповідач такими діями, перешкоджає позивачу користуватись своєю власністю. Такою перешкодою у здійсненні позивачкою права власності на майно є, зокрема, відмова відповідача від її пропозиції виселитись із вказаного приміщення.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК України).

Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Оскільки правове положення членів сім'ї власника будинку визначене ст. 156 ЖК УРСР й на них не поширюється дія ст. 64 ЖК УРСР, тому члени сім'ї власника будинку не можуть користуватися тими самими правами, які надаються членам сім'ї нового власника житла.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 не набув самостійного права на житло на підставах, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, статті 61, 64 ЖК УРСР), суд приходить до висновку про те, що на відповідача не поширюються норми ст. 64 ЖК УРСР, про порушення його житлових прав та про наявність підстав для їх захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на положення ст. ст. 16, 391 ЦК України позивач як власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй житловим будинком шляхом захисту права власника в суді у формі виселення відповідача із її домоволодіння без надання іншого житла.

Тому позовні вимоги у цій частині є підставними та підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації, то така вимога є передчасною, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема про виселення.

Оскільки відповідач підлягає виселенню із займаного ним приміщення житлового будинку позивача, без надання іншого житла на підставі рішення суду, то в такому разі це буде підставою для зняття його з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі ст. ст. 150, 156 ЖК України, ст. 16, 311, 316, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, присілок Луг, Косівського району Івано-Франківської області, з житлового будинку за адресою вул. Зелена, 43, с. Соколівка Косівського району Івано-Франківської області, без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В. Бельмега