Номер провадження 22-ц/775/45/2016 Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Дундар І.О.,

суддів: Корчистої О.І., Тимченко О.О.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виконавчий комітет Краматорської міської ради, як орган опіки та піклування про виділ частки із нерухомого майна, що є у спільній власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Виконавчий комітет Краматорської міської ради, як орган опіки та піклування про виділ частки із нерухомого майна, що є у спільній власності відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог, оскільки рішення суду незаконне та необґрунтоване - суд першої інстанції не з`ясував, яким нормативним актом визначені типи нерухомості, чи має право позивач на виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, чи є такий виділ можливим, поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідач не розуміє суті позовних вимог, суд не з`ясував, що позов не містить вимоги про виділ в натурі 3/8 частки квартири, а позивач просив виділити йому в натурі ізольоване помешкання в квартирі у вигляді окремої житлової кімнати, тобто позовні вимоги стосуються не поділу, а виділу в натурі, в рішенні не відображені результати оцінки доказів, суд не застосував закон, який підлягав застосуванню - ст..183, 364, 379, 380, 382 ЦК України, Податковий кодекс, наказ Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №55 від 18 червня 2007 року, яким затверджено Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, суд не дав належної оцінки висновку судового експерта, порушив загальні засади цивільного судочинства.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги за виключенням посилання на норми ст..358 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи Виконавчого комітету Краматорської міської ради до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином - телефонограмами, які передані 23 грудня 2015 року та зареєстровані в Журналі телефонограм за №№1001, 1002, 1003.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом при розгляді справи було встановлено, що за договором дарування від 22 березня 2001 року ОСОБА_1 належить 3/8 частки квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 - 5/8 частки на підставі договору дарування та свідоцтва про право власності, квартира розташована на 2 поверсі 9-ти поверхового будинку, жилою площею 39,3 кв.м., загальною площею 63,2 кв.м., складається з трьох кімнат, площею 17,5 кв.м., 10,3 кв.м., 11,5 кв.м. відповідно, за висновком експерта №175/1 виділити в натурі 3/8 частки квартири неможливо.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що співвласники квартири не мають домовленості щодо виділу частки позивача в натурі, технічна можливість виділити частку квартири відсутня.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

На підставі частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З матеріалів справи виходить, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1, при цьому ОСОБА_1 належить 3/8 частки, а ОСОБА_2 - 5/8 частки квартири (арк..спр.10, 45).

З аналізу норм Цивільного кодексу України, які регулюють питання права спільної власності, виходить, що ст..358 ЦК України врегульовані питання здійснення права спільної часткової власності, тобто порядок володіння та користування майном; ст..364 ЦК України передбачає виділ частки із майна, що є у спільній часткові власності; ст..365 ЦК України регулює питання припинення права на частку у спільному майні; ст..367 ЦК України передбачає поділ майна, що є у спільній часткові власності. Кожна з цих норм закону має різну правову природу і вони не можуть бути застосовані одночасно.

Заявляючи позов про виділ частки з нерухомого майна, ОСОБА_1 посилався на ст..ст.364 ЦК України (арк..спр.30-33).

Відповідно до ст. 364 ЦК кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі недосягнення згоди про спосіб і умови виділу в натурі частки із спільного майна учасник спільної часткової власності вправі звернутися з відповідним позовом до суду.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. N 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири (п. 6). Зазначене правило стосується також поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Саме до цього зводяться правові позиції, висловлені Верховним Судом України у справах №6-12цс13 від 3 квітня 2013 року та № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року.

Під час розгляду справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність технічної можливості виділу частки позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не розібрався в суті позовних вимог - безпідставне.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував виключно положеннями ст..364 ЦК України, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 наполягав саме на цій підставі позовних вимог. В поданій на адресу суду письмовій заяві він вказав, що посилання в апеляційній скарзі на ст..358 ЦК України є помилковим та просив виключити дану норму закону зі скарги. Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що розуміє правове значення вищевказаних норм закону та наполягає на застосуванні саме ст..364 ЦК України та просив виділити в натурі позивачу ізольоване приміщення в квартирі.

Доводи апеляційної скарги щодо не з`ясування судом типів нерухомості не мають правового значення для вирішення справи.

Дійсно ст.14 Податкового кодексу України містить наступні поняття: 14.1.129.1. Будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи: а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень; б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну; в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання; г) котедж - одно-, півтораповерховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою; ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів.

Але в розумінні положень Цивільного кодексу мова йде виключно про майно і не має значення конкретний його вид.

Посилання в апеляційній скарзі на Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затверджену Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року N 55, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 р. за N 774/14041 необгрунтоване, оскільки згідно з п.1.1 ця Інструкція визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об'єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб'єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна (далі - суб'єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для зміни судового рішення, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення. Нові докази не досліджувались апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційний суд на підставі ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.О.Дундар

Судді: О.І.Корчиста

О.О.Тимченко