Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.07.2016 Справа №607/3932/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- за участю секретаря Гудима Н.І.;

- без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки від 21.12.2007р. укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 про передачу в іпотеку банку майнових прав на квартиру №28 загальною проектною площею 90,80 кв.м., житловою площею 48,00 кв.м., за адресою м. Тернопіль, проспект Злуки (позиція 3), посвідченого приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_2 та зареєстрованого в реєстрі за №6797, зі змінами, визначеними договором від 23.12.2008р. про внесення змін до іпотечного договору.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що редакція Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, не визначала майнові права як можливий предмет іпотеки. При цьому, посилається на правові позиції Верховного Суду України, висловлені у Постановах від 30.01.2013р., 17.04.2013р., 15.05.2013р. З огляду на те, що договір іпотеки укладений із порушенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», просить визнати цей договір, а також договір про внесення змін до договору іпотеки, недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Представник позивача у письмовій заяві від 07.07.2016р. позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача тричі не зявився в судові засідання, які призначались на 19.05.2016р., 16.06.2016р. і 07.07.2016р. В судове засідання 19.05.2016р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні. В судове засідання 16.06.2016р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку із тим, що довіреності представників втратили чинність, так як банк віднесено до категорії неплатоспроможних і запроваджено у банку тимчасову адміністрацію. В судове засідання 07.07.2016р. відповідач явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення повістки, отримане 29.06.2016р.

За даних обставин, у відповідності до статей 158 (ч. 2), 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача проти такого вирішення справи у письмовій заяві не заперечив.

Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.

21.12.2007р. між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/6948/2/08250, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 64000,00 доларів США на термін до 20.12.2022р. із сплатою 12% річних.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 21.12.2007р. між ВАТ «Ерсте Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, який того ж дня посвідчено приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №6797.

Відповідно до договору іпотеки, цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя (банку), що витікають з кредитного договору від 21.12.2007р., а також додаткових угод до нього, що можуть бути укладені в подальшому. В якості забезпечення вимог позивача, іпотекодавець надав в іпотеку банку майнові права на трикімнатну квартиру №28 проектною житловою площею 48,00 кв.м., загальною площею 90,80 кв.м., на восьмому поверсі у 152-ох квартирному житловому будинку за адресою м. Тернопіль, проспект Злуки (позиція 3), будівництво якої не завершене і яка в майбутньому стане власністю іпотекодавця до оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, яка після оформлення правовстановлюючих документів та належної реєстрації права власності стане забезпеченням виконання зобовязань іпотекодавцем за кредитним договором. (п. 1.2. Договору іпотеки).

23.12.2008р. між цими ж сторонами укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, згідно якого п. 1.2. договору іпотеки викладено в іншій редакції, а саме: «1.2. Предметом іпотеки є нерухоме майно: трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 27.11.2008р., зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 27.11.2008р. за №1387 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.11.2008р. за №25570353».

Згідно пунктів 4, 5 договору про внесення змін до договору іпотеки, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та нотаріального посвідчення. Цей договір про внесення змін є невідємною частиною договору іпотеки від 21.12.2007р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову. При цьому, суд виходив із наступного.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За ст. ст. 1, 5 Закону України "Про іпотеку" у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки, застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття "іпотека майнових прав" і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі відсутні.

Стаття 5 Закону України "Про іпотеку" не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", яким були внесені зміни до законодавчих актів України, у тому числі до Закону України "Про іпотеку".

Проте, сторони 23.12.2008р. внесли зміни до договору іпотеки, шляхом укладення нотаріально посвідченого договору про внесення змін до договору іпотеки, та виклали в іншій редакції опис предмета іпотеки, а саме визначили предмет іпотеки як завершену будівництвом та здану в експлуатацію квартиру обєкт нерухомого майна. Тобто, опис предмета іпотеки приведений у відповідність до Закону України «Про іпотеку», зокрема статті 5 цього Закону.

Договір про внесення змін до договору іпотеки набрав чинності з моменту нотаріального посвідчення, а саме 23.12.2008р.

Таким чином, з 23.12.2008р. не існувало спірного договору іпотеки з предметом іпотеки «майнові права на квартиру».

Відповідно до ч. 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 2, 3 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Невідповідність опису предмета іпотеки положенням Закону України «Про іпотеку» не мала наслідком нікчемність договору іпотеки, так як недійсність з цих підстав не встановлена законом.

Отже, даний правочин договір іпотеки є оспорюваним правочином.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач звернувся до адвоката ОСОБА_3 за розясненням, а в подальшому до суду із позовом про визнання недійсним договору іпотеки в 2016 році, тобто тоді коли договір іпотеки, зокрема і предмет іпотеки, відповідав вимогам Закону України «Про іпотеку».

А тому, в суду відсутні підстави визнати такий договір іпотеки недійсним, так як з 23.12.2008р. оспорюваний договір відповідав вимогам Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного договору)

Посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України відхиляються, так як дані правові позиції мали б бути застосовані до спірних правовідносин, якби опис предмета іпотеки «майнові права на квартиру» не зазнав змін і був приведений у відповідність до вимог закону до звернення із позовом до суду.

Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З урахуванням цієї норми та того, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Відповідно до ч. 6 статті 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою судді від 13.04.2016р. задоволено заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено відповідачу здійснювати звернення стягнення за іпотечним договором від 21.12.2007р. зі змінами, посвідченими приватним нотаріусом ТМНО ОСОБА_2 та зареєстрованим в реєстрі за №6797, у позасудовий спосіб, передбачений статтями 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку».

Так як у задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне одночасно скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою від 13.04.2016р.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 79, 86, 88, 154, 174, 209, 212-215, 223, 294 Цивільно-процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про визнання недійсним договору іпотеки відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.04.2016р. по справі №607/3932/16-ц.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення суду може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку лише у разі залишення судом, який його ухвалив, без задоволення заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий П.Я.Стельмащук