Справа № 520/751/16-ц
Провадження № 2/520/1922/16
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого-судді Прохорова П.А.
при секретарі Цвігун А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння та поновлення права власності на частину домоволодіння,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння та поновлення права власності на частину домоволодіння.
В обґрунтування позову позивач зазначив наступне:
Позивач ОСОБА_1 був власником 43/100 частин домоволодіння загальною площею 125,1 кв.м., розташованого за адресою: місто Одеса, вулиця Рожева, будинок 1.
03 липня 2015 року між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договір дарування зазначеної частини домоволодіння. Відповідно до умов цього договору дарування позивач передав відповідачу безоплатно у власність 43/100 частин домоволодіння загальною площею 125,1 кв.м., розташованого за адресою: місто Одеса, вулиця Рожева, будинок 1. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5
Однак, як стверджує позивач, зазначений правочин було вчинено ним під впливом помилки, що мала істотне значення, спірна частина домоволодіння вибула з власності позивача поза його волею, він не мав наміру безоплатно передавати своє єдине нерухоме майно, що служить йому житлом, у власність відповідачаі.
В позовній заяві позивач зазначив, що у спірному домоволодінні проживає вся родина позивача, для позивача це єдине житло. Як власник 43/100 домоволодіння, позивач вже давно мав намір передати свою частину в дар своєму синові, ОСОБА_3. Але, враховуючи той факт, що син певний час перебував за кордоном (з 19 травня по 29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 перебував у Китайській Народній Республіці), в сімї позивача обговорювалось питання про оформлення договору дарування нерухомого майна через представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (Відповідача). Позивач стверджує, що перед відїздом за кордон його син видав довіреність на імя своєї дружини ОСОБА_2. Довіреність стосувалася розпорядження нерухомого майна і позивач був впевнений, що відповідно до цієї довіреності відповідач може виступати від імені сина позивача при укладенні договору дарування частини належного позивачу домоволодіння.
Під час укладення договору дарування частини домоволодіння позивач був впевнений, що укладає договір на користь свого сина, ОСОБА_3, а ОСОБА_2 є не стороною договору (обдаровуваною), а є лише представником ОСОБА_3.
Крім того позивач зазначив, що про зазначену помилку він дізнався лише тоді, коли його син ОСОБА_6 повернувся з-за кордону (29 жовтня 2015 року), а невістка ОСОБА_2 повідомила його про те, що має намір розлучилися та почала вимагати грошові кошти за те, щоб переоформити отримане за договором дарування нерухоме майно у власність сина позивача.
Позивач зазначив, що він людина похилого віку, не володіє спеціальними знаннями з юриспруденції та на момент укладення договору дарування не розібрався у повній мірі у тонкощах укладеного правочину. Він не мав наміру на укладення договору дарування на користь відповідача. Зазначений договір було укладено помилково.
У позовній заяві позивач звернув увагу на те, що під час укладення договору дарування у нього було відсутнє волевиявлення на передачу частини домоволодіння у власність саме ОСОБА_2. Він не мав наміру передавати обєкт нерухомості, своє єдине житло, у власність невістки, оскільки мав намір подарувати частину будинку синові. Невістку ж, ОСОБА_2, позивач вважав тільки представником сина на підставі довіреності.
Також позивач звернув увагу на обставини, що на його думку вказують на помилку з його боку при укладенні оспорюваного договору дарування (неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення та має істотне значення), а саме:
- Позивач - людина похилого віку, пенсіонер. Крім того, має інвалідність (інвалід ІІ групи), що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 20.02.2013 року; він швидко втомлюється та не взмозі сприймати одразу велику кількість інформації. Під час підписання договору дарування в нотаріальній конторі він був глибоко переконаний, що передає у власність обєкт нерухомості саме синові.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування частини домоволодіння та поновити його у праві власності на частину домоволодіння, розташовану за адресою: місто Одеса, вулиця Рожева, будинок 1.
Позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, на призначених судових засіданнях був представлений представником за довіреністю. 04 липня 2016 року від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд позовної заяви за відсутності позивача. Представник позивача також у зазначеній заяві підтримав уточнені позовні вимоги та просив задовольнити їх, з викладених у позові підстав.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судових засіданнях участі не брала, заперечень на позов не подавала.
Третя особа ОСОБА_3, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, позовні вимоги підтримав.
Третя особа ОСОБА_4 про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судових засіданнях участі не брала.
Відповідно до ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України, суд, за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та кореспондуючі їм правовідносини:
03 липня 2015 року між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2, було укладено договір дарування зазначеної частини домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за номером 1536.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за № 57327819 від 14.04.2016 року підтверджується, що за відповідачем по справі зареєстровано спірну частину домоволодіння.
З наданих пояснень та матеріалів справи вбачається, що позивач постійно проживає у спірному житловому будинку з 2005 року, веде домогосподарство, сплачує спожиті комунальні послуги.
Відповідно до статті 229 Цивільного процесуального кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Згідно із частиною 3 статті 215 Цивільного процесуального кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного процесуального кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові ВСУ від 18 червня 2014 року №6-69цс14, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 та ст.229 ЦК України.
При цьому у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1124цс15, названим судом було визначено, що при вирішені аналогічних справ, судам, серед іншого, слід враховувати, чи продовжує дарувальник проживати у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює дарувальник особисту оплату комунальних послуг.
Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.
Аналізуючи наведені обставини вбачається, що позивач ОСОБА_1, пенсіонер, є особою похилого віку, інвалід 2-ї групи, не мав на меті безоплатне відчуження частини домоволодіння, яке є його єдиним житлом та в якому він до теперішнього часу мешкає та не мав на меті безумовне дарування будинку на користь Відповідачки.
Так, вбачається, що позивач помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо сторони правочину, оскільки вважав, що підписує договір дарування на користь свого сина, що має інші наслідки а саме, виникнення права власності в іншої особи, сина позивача, ОСОБА_3.
З матеріалів справи вбачається, що фактичного приймання-передача спірної частини домоволодіння не відбулось, позивач після укладення спірного договору продовжує проживати в домоволодінні та не має іншого місця для проживання.
Отже, під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка. Обставини справи свідчать про те, що укладаючи спірний договір, позивач не усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.
Таким чином, судом встановлений факт відсутності волевиявлення ОСОБА_7 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача ОСОБА_2 частини домоволодіння, яке є його єдиним житлом, і тому договір дарування підлягає визнанню недійсним.
Згідно ст. 215, 216 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 208-209, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 3, 15, 16, 203, 216, 229, 261, 267, 717 ЦК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння та поновлення права власності на частину домоволодіння шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 щодо зазначеного домоволодіння - задовольнити частково.
В решті позовних вимог відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров