Справа № 341/1579/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2232/2016
Головуючий у 1 інстанції Гаполяк Т. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Василишин Л.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третіх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю майна придбаного в шлюбі, поділ спільного майна подружжя, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду від 08 вересня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона та відповідач є колишнім подружжям. В шлюбі сторони прожили з 20 вересня 2005 року до 22 вересня 2011 року. Рішенням Галицького районного суду від 22.09.2011 року шлюб розірвано.

ОСОБА_2 вказала, що після одруження відповідач запропонував їй придбати квартиру, однак коштів на купівлю житла не було. ОСОБА_3 сказав, що домовився із банком про кредит, а із власником квартири про купівлю цього житла.

12 грудня 2005 року приватним нотаріусом було оформлено договір купівлі-продажу. Згідно п.2 договору ОСОБА_3 зобов»язався сплатити за придбання квартири 48500 грн. до 20 грудня 2005 року за рахунок кредиту. Проте після оформлення договору банк відмовив ОСОБА_3І у видачі кредиту.

У зв'язку з цією обставиною кошти за квартиру оплатили батьки позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, витративши свої заощадження та позичивши частину грошей у знайомих. Позивач вважає, що спірна квартира хоча і набута за час шлюбу, однак придбана за її особисті кошти, які надані їй батьками, тому це майно є її особистою власністю.

З урахуванням збільшених позовних вимог (а.с.103-105) ОСОБА_2 просила суд: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 яка придбана під час шлюбу з ОСОБА_3; припинити право власності відповідача на спірну квартиру; провести поділ спільного майна - грошових коштів, які були розміщені відповідачем на депозитних рахунках у Кредитній спілці «Галицька» на загальну суму 38 000 грн. та стягнути на її користь половину суми, тобто 19 000 грн.

Рішенням Галицького районного суду від 08 вересня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однокімнатну квартиру загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Виділено ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/2 (одну другу) ідеальну частку однокімнатної квартири загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Виділено ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя у приватну власність 1/2 (одну другу) ідеальну частку однокімнатної квартири загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Однокімнатну квартиру загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 залишено у спільній частковій власності. В частині вимоги про поділ грошовий коштів - відмовлено. Cтягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 542 (п'ятсот сорок дві) грн. 74 коп. судового збору.

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом вимог матеріального, процесуального права та неповне з'ясування суттєвих обставин справи.

ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що розписки від 12.12.2005 року та від 28.12.2005 року складені при підготовці справи до суду, оскільки як вбачається з картки вкладника АКБ «Прикарпаття» від 29.08.2007 року саме при закритті рахунку 12.12.2005 року батько позивачки отримав кошти у розмірі 3757,20 доларів США. Проценти у розмірі 23,75 доларів США були зняті батьком цього ж дня.

Свідок ОСОБА_8 - продавець квартири у судовому засіданні підтвердила той факт, що саме після укладення договору купівлі-продажу квартири у нотаріальній конторі вона пішла з відповідачем та третіми особами до банку для отримання коштів на квартиру, які відповідач мав отримати в рахунок кредиту. Однак у видачі кредиту банк відмовив. Після цього батьки позивачки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вирішили у цьому зняти свої заощадження і віддати їх доньці як дарунок на квартиру. Гроші ОСОБА_8 отримала відразу з каси банку, про що написала розписку. Пізніше їй передали ще 29 526 грн. як доплату за квартиру, про що 28.12.2005 року ОСОБА_8 написала ще одну розписку.

Однак, свідчення свідка суд не взяв до уваги, а крім того, суд неправильно зрозумів пояснення третіх осіб та дійшов хибного висновку про те, що батьки позивача сподівались на повернення відповідачем коштів, сплачених за спірну квартиру.

Щодо коштів, розміщених ОСОБА_3 на депозитному рахунку в розмірі 38 000 грн., апелянт вважає, що вони теж підлягають поділу, оскільки відповідач набув їх у період ведення спільного господарства з позивачем, однак приховав. Про такі вкладення позивачу стало відомо тільки у процесі розгляду справи, а отже, вони не були потрачені в інтересах сім»ї, а використані для особистих потреб відповідача.

З наведених підстав ОСОБА_2 просила суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 також оскаржив рішення Галицького районного суду від 08 вересня 2016 року, подавши апеляційну скаргу. Зазначив, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.10 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог. Так, позивачка просила визнати майно особистою власністю, посилаючись на норми законодавства, якими таке питання врегульовано, а саме - ч.3 ст.57 СК України. Пізніше вимоги були збільшені, проте підстава позову не змінювалась.

Відповідно до ч.3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте неї чи ним за час шлюбу за кошти, які належали їй особисто.

Суд першої інстанції помилково здійснив поділ спільного майна подружжя, хоча позивач про це не просила у позові.

Крім того, суд не взяв до уваги заяву відповідача від 30.11.2015 року про застосування строків позовної давності, а також не звернув уваги на те, що позивач не просила поновити пропушений строк позовної давності, хоча сама своєю заявою у приватного нотаріуса від 12.12.2005 року дала згоду ОСОБА_3 на купівлю спірної квартири. Дана обставина спростовує позицію позивачки про те, що ніби-то їй не було відомо про факт оформлення договору купівлі-продажу на відповідача.

Представник ОСОБА_3 також вказав, що 14.03.2016 року стороною відповідача подано клопотання про призначення судово-технічної експертизи. Однак клопотання належним чином суд не розглянув та безпідставно відмовив у його задоволенні, зіславшись на те, що судом залучався для надання пояснень спеціаліст. В порушення вимог процесуального закону, при вирішенні спору суд врахував думку спеціаліста, хоч експертизи не було призначено. Крім того, суд без постановлення процесуального рішення вирішив про неможливість проведення експертизи.

Посилаючись на вказані обставини представник представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник вимоги скарги підтримали в повному обсязі , апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали.

Треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2 та не визнали скаргу ОСОБА_3

Представник відповідача скаргу не визнав, апеляційну скаргу ОСОБА_3 підтримав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана сторонами в період шлюбу, а позивач ОСОБА_2 не довела, що кошти, за які квартиру було придбано, належали їй особисто.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, погоджується з таким висновком з огляду на наступні обставини.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі - колишнє подружжя.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано 20.09.2005 року , а рішенням Галицького районного суду від 22.09.2011 його розірвано (а.с.6).

У період шлюбу 12.12.2005 року подружжям придбано однокімнатну квартиру загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Дирдою Н.А. Галицького районного нотаріального округу м.Галич (а.с.7).

Спір між сторонами виник з приводу права власності на вищевказану квартиру.

Крім того, згідно збільшених позовних вимог позивач ОСОБА_2 віднесла до спільно нажитого майна подружжя та просила поділити кошти, розміщені ОСОБА_3 в період шлюбу на депозитних рахунках у Кредитній спілці «Галицька» за договорами: №156Д від 05.05.2006 року на суму 15 000 грн. з 18% річних; №157Д від 05.05.2006 року на суму 8000 грн. з 18% річних; №155Д від 05.05.2006 року на суму 15 000 грн. з 18% річних (а.с.75-81,103).

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, згідно з п.3 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст.ст.10,59,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири від 12.12.2005 року вбачається, що продавець ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_3 купив належну продавцю квартиру АДРЕСА_1 в недобудованому 120-квартирному будинку, процент готовності якого складає 73%. Дана квартира в незакінченому 120-квартирному будинку належить продавцю на підставі рішення Галицького районного суду від 31.10.2005 року, справа №2-1371/2005.

Продаж вчинено в сумі 48500 грн., які покупець повинен сплатити за рахунок кредиту до 20 грудня 2005 року.

Обов'язки по закінченню квартири бере на себе покупець. Право власності у покупця виникає з моменту посвідчення даного договору (п.6 договору).

Дружина покупця ОСОБА_7 дає згоду на купівлю згідно заяви посвідченої приватним нотаріусом Дирдою Н.А. Галицького районного нотаріального округу 12.12.2005 року за №2822.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання за нею права власності на спірну квартиру, ОСОБА_2 обгрунтовувала позов тим, що квартира була придбана за кошти її батьків - ОСОБА_5 та ОСОБА_4, а квартиру батьки купили для неї.

На підтвердження наведених обставин, ОСОБА_2 посилається на карточки вкладників - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та розписки продавця.

За даними карточки вкладника ОСОБА_4 (дата друку 29.08.2007р.), на ім'я останньої в АКБ «Прикарпаття» 20.10.2005 року відкрито депозитний рахунок у валюті доларах США до 16 січня 2010 року з процентною ставкою 10%, початкова сума вкладу - 3770 доларів США. 12.12.2005 року даний рахунок було закрито із зняттям готівки у розмірі 3 757,20 доларів США (а.с.10).

Згідно карточки вкладника ОСОБА_5 (дата друку 29.08.2007р.), на ім'я останнього в АКБ «Прикарпаття» 03.10.2005 року відкрито депозитний рахунок у гривнях з процентною ставкою 15%, початкова сума вкладу - 12 870 грн. 28.12.2005 року даний рахунок було закрито із зняттям готівки у розмірі 13 616,93 грн. (а.с.11).

Так, згідно розписки від 12.12.2005 року ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 3 757 доларів США в рахунок оплати за квартиру АДРЕСА_1, яку вона продала згідно договору купівлі-продажу їх дочці - ОСОБА_7 (а.с.13).

З розписки від 28.12.2005 року вбачається, що ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_5 і ОСОБА_4 гроші в сумі 29 526 грн. як доплату за продану квартиру АДРЕСА_1 їхній дочці ОСОБА_7 (а.с.14).

Також в матеріалах міститься розписка, дана 25.12.2005 року ОСОБА_5 про те, що він позичив у ОСОБА_10 одну тисячу доларів США за куплену доньці квартиру.

21.02.2016 року ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_5 1000 доларів, позичених згідно розписки. (а.с.15).

Аналізуючи зміст вищевказаних доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки,- позивач не довела належними та допустимими доказами факт придбання спірної квартири за особисті кошти. Належний доказ, який би вказував, на передачу коштів батьками ОСОБА_2 безпосередньо для придбання спірної квартири у справі відсутні. Посилання на зміст наведених розписок та факт зняття коштів батьками в день підписання договору таку обставину не підтверджують, оскільки неспростованим залишається факт укладення договору на ім»я ОСОБА_3 та згоди на таке придбання позивача. Недостовірність вказання даних про особу-покупця та інше значення письмової згоди ОСОБА_2 сторона позивача не довела.

Наведені докази, можуть вказувати на використання коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 при купівлі сторонами спірної квартири.

Внесення коштів на оплату квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підтвердив в судовому засіданні і представник відповідача, зазначивши, що треті особи дійсно давали кошти на придбання квартири проте і він вклав частину своїх коштів.

Проте, не є безпосередніми доказами, що вказують на факт придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_2 (а.с.12).

Враховуючи наведені обставини справи, суд першої інстанції правильно встановив правовий режим спірного майна та вірно застосував положення ст.70 СК України щодо рівності часток дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Що стосується коштів, внесених ОСОБА_3 на депозитні рахунки у Кредитній спілці «Галицька» за договорами у 2006 році, то наявність таких на момент припинення шлюбних відносин позивачем не доведена, на що вірно вказав суд першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано повно та всебічно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Галицького районного суду від 08 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Мелінишин Г.П. Пнівчук О.В.