Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства шляхом виключення відомостей як батька з актового запису про народження, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_4 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що у період із 23 липня 2013 року до 09 жовтня 2013 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначила, що відповідач не цікавиться життям дитини, навіть не зустрів її з дитиною з пологового будинку, крім того, на її думку, він свідомо затягував реєстрацію народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 13 травня 2014 року визначено прізвище дитини за її прізвищем.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив виключити з актового запису про народження від 15 травня 2014 року № 1096 відомості про нього як батька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги обґрунтовував тим, що на день розірвання шлюбу ОСОБА_3 перебувала орієнтовно на 16-му тижні вагітності, однак свою вагітність від нього та суду приховала. Враховуючи факт приховання ОСОБА_3 своєї вагітності під час перебування з ним у шлюбі, розірвання шлюбу та тривалий час після їх розлучення, проаналізувавши всі події, які відбулися безпосередньо перед одруженням та відразу після цього і передували розриву подружніх стосунків, у нього виникли сумніви щодо біологічної (кровної) спорідненості між ним та народженою дитиною. Підставою внесення в актовий запис про народження дитини відомостей про нього як батька дитини став актовий запис про шлюб від 23 липня 2013 року № 1114.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2015 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову ОСОБА_3, у задоволенні зазначеного позову відмовлено; в іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення її первісного позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються.

Оскільки рішення судів у частині вирішення зустрічного позову не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються в цій частині.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною 2 ст. 337 ЦПК України установлено, що не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та позбавляючи батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не цікавиться життям своєї дочки, не забрав дитину з пологового будинку без поважної причини, протягом шести місяців не виявляє батьківського піклування щодо дитини та повністю самоусунувся від виконання батьківського обов'язку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про оспорювання батьківства шляхом виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надав суду доказів на підтвердження заявлених у позові обставин - відсутності кровного споріднення із дитиною.

Разом із тим суд виходив із того, що відповідно до висновку судово-генетичної експертизи від 14 квітня 2016 року № 58 вірогідність підтвердження біологічного батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_5 складає величину не менш ніж 99,99 %.

Із зазначеними висновками суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову погодився й апеляційний суд та дійшов висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції у вказаній частині.

Проте апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновками суду першої інстанції у частині вирішення первісного позову з огляду на таке.

Статтею 143 СК України передбачено, що мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов'язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я. Мати, яка не перебуває у шлюбі, зобов'язана забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я. Батько, який не перебуває у шлюбі з матір'ю дитини, батьківство якого визначено у свідоцтві про народження дитини або визнано за рішенням суду, зобов'язаний за повідомленням служби у справах дітей, що здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, забрати дитину для утримання та виховання з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я, якщо цього не зробила мати дитини.

Відповідно до ст. 144 СК України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов'язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У разі смерті батьків або неможливості для них з інших причин зареєструвати народження дитини реєстрація провадиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина або в якому на цей час вона перебуває. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня до 09 жовтня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_5, тобто в той час, коли сторони вже не перебували в зареєстрованому шлюбу.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку у частині вирішення первісного позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що оскільки позивач ОСОБА_3 забрала дитину з пологового будинку, то відповідач ОСОБА_4 не може бути позбавлений батьківських прав за порушення вимог ст. 143 СК України.

Разом із тим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що за змістом ст. 164 СК України не є підставою для позбавлення батьківських прав несвоєчасна реєстрація батьками народження дитини в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Апеляційний суд правильно врахував роз'яснення, викладені у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно з якими позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішити лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність відомостей на підтвердження обставин, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дитини, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав стосовно дитини.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

О.М.Ситнік

О.В.Ступак