У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13 квітня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,Ситнік О.М., Ткачука О.С., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,про стягнення суми за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 06 грудня 2013 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»; ПАТ «ВіЕйБі Банк») укладено договір банківського вкладу «Новорічний подарунок «Піврічний» № 688761/2013 (в доларах США), за умовами якого він розмістив у банку строковий вклад на умовах депозитного продукту «Новорічний подарунок» строком на 13 місяців із щомісячною виплатою процентів за ставкою 8,5 % річних до 30 грудня 2013 року, а з 31 грудня 2013 року - за ставкою 9,5 % річних. Сума початкового вкладу - 22 000 доларів США. Дата вимоги вкладником вкладу - 06 січня 2015 року. Того ж дня між ним та банком укладено договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» НОМЕР_1 (в доларах США), відповідно до умов на його ім'я банком відкрито іменний вкладний рахунок на умовах вкладу на вимогу «Для виплат» в доларах США, на який було внесено 182,48 доларів США. 05 червня 2014 року він звернувся із заявою про перерахування суми вкладу на його розрахунковий рахунок з наступним перерахуванням до банку в Німеччині на рахунок його доньки. Посилаючись на те, що суму вкладу йому повернуто частково, просив суд стягнути з відповідача на свою користь вклад у розмірі 19 486, 67 доларів США, проценти відповідно до умов договору в сумі 1 153, 19 доларів США та 3 % річних за час прострочення - 374, 10 доларів США. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року позов задоволено. Ухвалено стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_6 грошові кошти за договором банківського вкладу в розмірі 19 486,67 доларів США, проценти в розмірі 1 153,19 доларів США, три проценти річних в розмірі 374,10 доларів США, а всього стягнути 21 013,96 доларів США. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року з урахуванням ухвали апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції змінено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_6 кошти в сумі 19 760,73 доларів США. В іншій частині рішення залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав умови договорів щодо повернення вкладу, у зв'язку із чим дійшов висновку про стягнення грошових коштів за вкладом з нарахованими відсотками та 3 % річних за час прострочення на підставі ст. 625 ЦК України. Крім того, зазначив, що застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не перешкоджає вкладнику звернутися за захистом свого права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування. Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення 3 % річних, апеляційний суд виходив з того, що з 21 листопада 2014 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому дійшов висновку про стягнення 3 % річних за період з 06 червня по 20 листопада 2014 року з урахуванням виплачених позивачу сум за період з 20 червня 2008 року по 20 листопада 2014 року. Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Установлено, що 06 грудня 2013 року між сторонами укладено договір банківського вкладу «Новорічний подарунок «Піврічний» № 688761/2013 (в доларах США), за умовами якого позивач розмістив у банку строковий вклад на умовах депозитного продукту «Новорічний подарунок» строком на 13 місяців із щомісячною виплатою процентів за ставкою 8,5 % річних до 30 грудня 2013 року, а з 31 грудня 2013 року - за ставкою 9,5 % річних. Сума початкового вкладу - 22 000 доларів США. Дата вимоги вкладником вкладу - 06 січня 2015 року. Того ж дня між сторонами укладено договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» НОМЕР_1 (в доларах США), відповідно до умов на ім'я позивача банком відкрито іменний вкладний рахунок на умовах вкладу на вимогу «Для виплат» в доларах США, на який було внесено 182,48 доларів США. 05 червня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахування суми вкладу на його розрахунковий рахунок з наступним перерахуванням до банку в Німеччині на рахунок його доньки. Як вбачається з матеріалів справи, згідно з випискою по особовим рахункам з 06 по 15 серпня 2014 року сума, яка знаходилась на рахунку позивача, становила 19 486,67 доларів США (240 755 гривень 45 копійок). Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно із ч. 3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733/БТ «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20 листопада 2014 року прийнято рішення № 123 про запровадження з 21 листопада 2014 року тимчасової адміністрації строком на три місяці та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у банку. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 лютого 2015 року № 35 продовжено термін здійснення тимчасової адміністрації у банку до 20 березня 2015 року. На підставі постанови правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку. Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання про запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно з п.16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п. п.1, 2 ч. 5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до ч. 2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшеннюліквідаційної маси. Суд першої інстанції вказані положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 20 листопада2014року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (13 березня 2015 року) у банкувже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Згідно зі ст. 26 «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Дійшовши висновку, що застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не перешкоджає вкладнику звернутися за захистом свого права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, суд першої інстанції, разом з тим, не перевірив належним чином, чи підлягають вони задоволенню шляхом стягнення з відповідача коштів за договором банківського вкладу з урахуванням фактичних обставин справи та положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» . Крім того, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно із ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Відтак у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції викладеного не врахував та помилково стягнув суму за договором банківського вкладу у доларах США. Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо застосування положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не звернув уваги, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За таких обставин та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2015 року (справа № 6-2001цс15), рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді суду необхідно встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, з'ясувати характер спірних правовідносин та закон, який підлягає застосуванню, і ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Заочне рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2015 року на рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік О.С. Ткачук П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк