ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчук А.О., Парінової І.К.,

СавченкоВ.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач є її рідною дочкою. У 2012 році вона продала свій житловий будинок та на прохання відповідача позичила їй гроші у розмірі 19 000 грн, про що 28 грудня 2012 року у присутності свідків ОСОБА_4 власноруч написала розписку, в якій зазначила, що поверне борг 31 грудня 2014 року. Проте, у визначений строк відповідач кошти не повернула та на неодноразові вимоги сплатити борг посилалася на те, що у неї відсутні кошти та намір їх повертати. Крім того, відповідач створила їй такі нестерпні умови проживання, що вона змушена була піти з дому та тимчасово оселитися у свого сина. Позивач зазначила, що крім повернення основного боргу у розмірі 19 000 грн, відповідач відповідно до ст. 625 ЦК України повинна сплатити за період з січня по серпень 2015 року інфляційні втрати у розмірі 7 258 грн та з 01 січня по 08 жовтня 2015 року (281 дні) 3% річних у розмірі 438 грн 82 коп., а всього 26 696 грн 82 коп.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 19 000 грн, інфляційні втрати - 7 258 грн та 3 % річних - 438 грн 82 коп., а всього - 26 696 грн 82 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що згідно з письмовою розпискою від 28 грудня 2012 року ОСОБА_4 зобов'язалася до 31 грудня 2014 року повернути своїй матері ОСОБА_3 борг у розмірі 19 000 грн.

Згідно з довідкою Іванівської сільської ради Петриківського району від 13 січня 2016 року за вих. № 16 ОСОБА_3 зверталася в усній формі до сільського голови Клешні Т.М. у присутності паспортиста сільської ради ОСОБА_7 з питання повернення боргу від своєї дочки ОСОБА_4

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за договором позики у встановлений договором строк не виконала, тому порушені права позивача підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості за договором позики та 3 %.

Такі висновки відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови її отримання позичальником в борг із зобов'язанням повернення та дату отримання коштів.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, виходячи із того, що із наданої позивачем копії розписки, складеної 28 грудня 2012 року, вбачається, що ОСОБА_4 зобов'язана повернути борг своїй матері ОСОБА_3 у розмірі 19 000 грн. Крім того, ОСОБА_3 у приміщенні сільської ради отримала письмову згоду від ОСОБА_4 про повернення боргу.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

В.О.Савченко

О.В.Ступак