Провадження № 2/127/4509/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

04 серпня 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/12908/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованому в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №14177867, на праві спільної часткової власності належить 1/6 частки квартири АДРЕСА_1. По 1/6 частки вищевказаної квартири на праві спільної часткової власності належить також третім особам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Разом з тим, у вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_6, який раніше проживав у ній, однак з 2009 року відповідач за місцем реєстрації не проживає. Відповідач ні позивачу, ні іншим співвласникам квартири членом сімї не являється, у зазначеній квартирі не проживає більше шести місяців та не несе витрат на її утримання.

Таким чином, оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються але нараховуються за них, чим об'єктивно порушуються права позивача, в силу чого позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №82 в будинку № 42 по вул. Д. Майбороди в місті Вінниці.

Представники позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та не заперечували щодо винесення заочного рішення.

Треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення позовних вимог та пояснили, що ОСОБА_6 дійсно зареєстрований та проживав у квартирі, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Д. Майбороди, 42/82, як співмешканець ОСОБА_8, яка померла 11 червня 2015 року, однак з 2009 року відповідач за місцем реєстрації не проживає.

Третя особа - ОСОБА_7, в судове засідання не зявилася, однак 21.07.2016 року звернулася до суду із заявою, в якій зазначила що не заперечує щодо задоволення позову та просить розгляд справи провести у її відсутність.

Відповідач в судове засідання, призначене на 19.07.2016р. не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Разом з тим, в судове засідання, призначене на 04.08.2016р. відповідач не зявився повторно, оголошення про виклик відповідача до суду було опубліковано в газеті «Вінниччина», випуск № 57 від 22.07.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і представники позивача не заперечували проти такого порядку розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи №493/2015, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що власником квартири, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Д. Майбороди (Збишка), 42/82, була ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13.07.2004 року, згідно з рішенням 13.07.2004 року за №1310, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації 05.08.2004р. і записано в реєстрову книгу №622 за реєстровим номером 1543/54540.

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії І-АМ №321631, виданого 12.06.2015р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_8 померла 11 червня 2015 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №1760.

15 квітня 2016 року та 11 червня 2016 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 видано Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, яка померла 11.06.2015р., відповідно до яких сестри померлої - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, брат померлої - ОСОБА_4, племінниця померлої ОСОБА_10 та племінник померлої ОСОБА_11, успадкували по 1/6 частці вищевказаної квартири під номером 82, яка знаходиться в місті Вінниці, по вулиці Дмитра Майбороди (колишня назва вулиці Збишка) в будинку під номером 42, належної померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13.07.2004 року.

Таким чином, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_2 (колишня назва вулиці Збишка) в місті Вінниці.

Разом з тим, з копії спадкової справи №493/2015 до майна померлої 11.06.2015р. ОСОБА_8 вбачається, що окрім сестер померлої - ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_7, брата померлої - ОСОБА_4, племінниці померлої ОСОБА_10 та племінника померлої ОСОБА_11, інших спадкоємців, тобто пережилого чоловіка померлої та особи, з якою померла проживала однією сімєю і могла б укласти шлюб, немає.

Як вбачається з довідки №5898, виданої 20.07.2016 року ТОВ «ЖЕО», у квартирі, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Дмитра Майбороди, 42/82, з 10.10.2004 зареєстрований ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який не є спадкоємцем померлої 11.06.2016р. ОСОБА_8

Однак, 23 травня 2016 року, комісією в складі інженера ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_12 та заступника начальника ВРС ТОВ «ЖЕО» ОСОБА_13 був складений акт №2201 про те, що ОСОБА_6, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент обстеження у даній квартирі не проживає.

Статтею 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни України мають право на житло.

Разом з тим, ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В той же час, згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України)

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В той же час, згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла (в тому числі колишній) втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 3 СК України визначає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.

Судом встановлено, що позивач і відповідач не пов'язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов'язків, не є членами однієї сім'ї, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з 2009 року. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, чинить перешкоди власникам квартири у користуванні своїм майном на власний розсуд.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоч і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї.

Разом з тим, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачу, на підставі свідоцтва про право на спадщину, на праві спільної часткової власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_3.

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_6 зареєстрований у вищевказаній квартирі, однак жилим приміщенням не користується з 2009 року без поважних причин.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №82 в будинку № 42 по вул. Д. Майбороди в місті Вінниці, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись, ст.ст. 1, 6, 9, 71, 72, 150 ЖК УРСР, ст. 15, 316-317, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 50, 57-60, 88, 212-215, 224-226, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №82 в будинку № 42 по вул. Д. Майбороди в місті Вінниці.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати повязані зі сплатою судового збору у розмірі 551,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: