печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі Захарчишиній В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» про повернення депозиту та відшкодування збитків.

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» про стягнення банківського вкладу, мотивуючи тим, що 16.09.2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу Цікавий в національній валюті з виплатою процентів щомісячно № 345365, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 110 000 грн. Предметом договору банківського вкладу є безпірне зобов'язння банку прийняти грошові кошти та повернути вкладнику суму вкладу та нарахованих відсотків у дату повернення (на його першу вимогу) . За умовами Договору, строк розміщення депозиту закінчився 15 грудня 2014 року. Після закінчення строку Договору 17 лютого 2015 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» з претензією, в якій вимагав повернути в грошові кошти в повному обсязі, однак кошти не були повернуті, що змусило останнього дати згоду на пролонгацію договору до 15.03.2015. Після закінчення строку пролонгації, а саме 15.03.2015 позивач повторно звернувся до відповідача з проханням повернути суму вкладу з відповідно нарахованими відсотками, проте відповідачу було відмовлено, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

09.12.2015 позивач звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог.

24.05.2016 р. через канцелярію суду позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог.

28.09.2016 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача на його користь банківський вклад в розмірі 110 0000 (сто десять тисяч) грн. 00 коп., відсотки по банківському вкладу у розмірі 13 290 грн. 41 коп., збитки від інфляції в розмірі 55 376,76 грн., пеню (неустойку) за прострочення в 88562,67 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 5401,13 грн., упущену вигоду в розмірі 45009, 50 грн., заподіяну моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. 00 коп., витрати на юридичні послуги у розмірі 2 000 грн.

У судове засідання позивач не з'явився, заяв та клопотань про причини неявки суду не надав.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Судом встановлено, що 16 вересня 2014 року між Відповідачем, Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «Фінансова Ініціатива» та Позивачем, ОСОБА_1, було укладено Договір банківського вкладу ЦІКАВИЙ в національній валюті з виплатою процентів помісячно № 345365, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 110 000 грн. з нарахуванням процентів від розміру вкладу.

16 вересня 2014 року мною було залучено грошові кошти у розмірі 110000 (сто десять тисяч) гри. 00 коп. на депозитний рахунок Відповідача, що підтверджується платіжним дорученням № 10591 від 16.09.2014 року.

Відповідно п. 2. Договору вклад залучається Банком на строк 90 календарних днів, тобто з 16 вересня 2014 року по 15 грудня 2014 року, розмір процентів, які нараховуються на вклад, становить 24,50 процентів річних, з правом пролонгації на той самий строк.

Під час судового розгляду встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 23.06.2015р. прийнято рішення № 121 про запровадження з 24.06.2015р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» до 23 жовтня 2015р. включно.

З метою збереження активів банку та запобігання їх втрати, та беручи до уваги ухвалу господарського суду міста Києва від 15.10.2015р. у справі № 910/26664/15 за позовом компанії PERUSTA CONSTRUCTIONS LTD до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 193 від 23.10.2015р. щодо делегування повноважень тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Відповідно до вищезазначеного рішення продовжено визначені Законом повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива».

04.11.2015р. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення № 200 «Про делегування повноважень тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Відповідно до вищезазначеного рішення продовжено визначені Законом повноваження тимчасового адміністратора ГІАТ «КБ «Фінансова ініціатива».

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку , встановленому цим Законом.

Пунктом 17 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до п. З ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Позивачем у справі отримано гарантовану суму вкладу разом з відсотками в повному обсязі, що підтверджується випискою № /0929 по рахунку № НОМЕР_1 за період з 15.09.2014 року по 29.09.2016 року

На момент звернення позивача із позовом у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і підлягає застосуванню при вирішенні вказаного спору.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловлений у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс 15 та № 6-1123 цс 16 від 13 червня 2016 року.

Так, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, за нормам ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення судові, подавати свої доводи, висловлювати міркування та заперечення (ст. 27 ЦПК України).

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб'єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов'язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

При дослідженні судом доказів, він має за мету одержання необхідного для вирішення справи висновку про їх реальне існування, проте такого реального існування судом при розгляді даної справи встановлено не було.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов'язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов'язок по доказуванню. Обов'язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов'язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов'язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов'язку по доказуванню для сторін й інших суб'єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Так, позивач в судове засідання не з'явилася, клопотань та заяв про причини неявки суду не подано, на противагу чого стороною відповідач надано докази, що спростовують вимоги позивача, а тому враховуючі обставини справи та норми законодавства суд приходить до висновку, що сторона позивача не довела обставини, на які вона посилалася, оскільки доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, то невиконання обов'язку по доказуванню для позивача має процесуально-правові наслідки.

За положеннями ЦПК України, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях; суд приймає до уваги належні та допустимі докази. В даному випадку до суду не подані належні докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. За таких умов заявлений позов не підлягає до задоволення як недоведений.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 625, 1058, 1060, 1061 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 223 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» » в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» про повернення депозиту та відшкодування збитків відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів після його проголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - в той же час з дня отримання ними копії рішення.

Суддя