Справа № 266/3532/15-ц
Провадження № 2/266/102/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.,

з участю:

секретаря Петрухіной Т.Л.,

представника позивача за основним позовом - ОСОБА_1,

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за основним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл набутого під час шлюбу майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення спільної сумісної власності, визнання права особистої власності на майно та розподіл іншого майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач за основним позовом - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати обєктами спільної сумісної власності подружжя: квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі; визнати за позивачем право власності на 1/2 частку кожної з квартир та 1/2 частку земельної ділянки.

ОСОБА_2 заявила зустрічний позов до ОСОБА_4, в якому (в редакції заяви про збільшення позовних вимог) просила припинити спільну сумісну власність подружжя на майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4; визнати за нею право власності на зазначені квартири; визнати за нею право на 1/2 частку спільно набутого під час шлюбу майна, а саме транспортних засобів: автомобіля «ЗИМ 12», 1956 року випуску, автомобіля «Тойота Корона» 1993 р.в. держномер АН 9766 ЕХ, автомобіля «ГАЗ 2410», 1990 р.в. держномер 997-63 ЕВ, автомобіля НОМЕР_1, «ЗИС 110» 1948 року випуску, держномер АН 5594 НМ, номер кузова №5170, а також визнати за нею право на 1/2 частку земельної ділянки №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі.

В суді представник позивача за основним позовом ОСОБА_1 підтримала основний позов та просила позов задовольнити в повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити в повному обсязі. В обґрунтування позову зазначила, що під час шлюбу сторонами було придбано дві квартири - №61 у будинку №19 по вул..Зелінського в м.Маріуполі та квартиру АДРЕСА_2, а також земельну ділянку №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі, які є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_4 надавав письмову нотаріально посвідчену згоду на купівлю квартир його дружиною відповідачем за основним позовом ОСОБА_2. у звязку із цим, посилання ОСОБА_2 на те, що ці квартири є її особистою власністю, були придбані на кошти, які особисто належать її матері ОСОБА_6, на її думку є безпідставними та нічим не підтвердженими. За таких обставин, оскільки зазначене в основному позову нерухоме майно дві квартири та земельна ділянка були придбані під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, то позивач має право на визнання за ним права на ? частку цього майна.

Стосовно зустрічних позовних вимог зазначила, що зустрічний позов є не обґрунтованим та не доведеним, а тому, на її думку, задоволенню не підлягає з огляду на те, що всі зазначені в зустрічному позові транспортні засоби є особистою власністю ОСОБА_4 Так, автомобілі «ЗИМ 12», «ГАЗ 13» та «ЗИС 110» були подаровані ОСОБА_4 , в даний час вони розібрані ним та запчастини роздаровані різним невідомим особам. Автомобіль «Тойота Корона» був придбаний за кордоном ОСОБА_4 за рахунок коштів позивача, у 2002 році перереєстрований та жодних трудових зусиль ОСОБА_2 до придбання цього майна не робила. Автомобіль ГАЗ-2410 є спадковим майном. Вважала, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_2 права на 1/2 частку цих автомобілів не має, однак при цьому жодних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надала.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 основний позов визнала лише в частині визнання права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частку земельної ділянки по вул..Десантній, 49 в м.Маріуполі. В решті вимог за основним позовом заперечувала проти його задоволення, стверджуючи, що спірні дві квартири було придбано за кошти її матері ОСОБА_6 та оформлено на її імя у звязку із тим, що її мати є громадянкою ОСОБА_7 Федерації та не має довідки про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру. ОСОБА_4 її запевнив в тому, що ОСОБА_6 з цих причин не зможе оформити на своє імя право на нерухоме майно, а тому договір купівлі-продажу був оформлений на неї. При цьому, ОСОБА_4, на її думку, достовірно знав про ці обставини, на момент вчинення угод його взагалі в Україні не було, квартири шукали вона разом з матірю, та він участі у пошуку квартир не приймав. Крім того, в нього взагалі не було грошових коштів на придбання цих квартир та він особисто перевозив з ОСОБА_7 Федерації на територію України грошові кошти в сумі біля 80 тисяч доларів США, отримані її матірю від продажу належної їй квартири в м.Санкт-Петербург, на які саме і було придбано ці дві квартири в м.Маріуполі. Виходчи з цього, просила суд визнати ці дві квартири її особистою власністю. Стосовно автомобілів, зазначених у її зустрічному позові, суду пояснила, що всі автомобілі були придбані ними, як подружжям, під час шлюбу, а за одним з них вона особисто їздила із своїм знайомим до м.Києва та особисто його купила за спільні кошти подружжя. В даний час ОСОБА_4 переховує ці автомобілі, які є раритетними та стоять чимало грошей, щоб уникнути розподілу майна. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку кожного автомобіля.

Представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 основний позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що всі зазначені у зустрічному позові автомобілі придбані подружжям під час шлюбу, на спільні кошти а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів на підтвердження відсутності в даний час цих автомобілів суду не надані та таке ствердження представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 є безглуздим навіть з огляду на їх значну вартість. До того ж, автомобілі були зняті з обліку невідомою особою за відсутності самого ОСОБА_4 О,І. на території України, а в лютому 2016 року, повернувшись з рейсу, ОСОБА_4 подавав заяву до правоохоронних органів про викрадення автомобілів та працівниками поліції було встановлено їх місцезнаходження і вилучено їх, після чого автомобілі були передані ОСОБА_4 О,І. під зберігальну розписку. Крім того, такі дії ОСОБА_4 щодо розібрання автомобілів на запчастини та їх роздарунок невідомим особам, якщо вони і були вчинені, то здійснені всупереч діючому законодавству, зокрема Постанові КМУ №1388 від 07.09.1998 року, якою визначено вимоги до власників всіх транспортних засобів, зокрема і порядок зняття з обліку. Крім того, деякі автомобілі були зняті з обліку невідомою особою від імені власника начебто для реалізації вже під час розгляду в суді даного спору про розподіл майна, тим самим він намагався уникнути їх розподілу в судовому порядку. Стосовно придбання двох квартир по вул.Зелінського та бульвару Хмельницького в місті Маріуполі зазначив, що ці квартири були придбані на особисті кошти ОСОБА_6, яка є матірю ОСОБА_2, та ОСОБА_4 не мав такої грошової суми на придбання цих квартир. Крім того, ОСОБА_4 особисто перевозив грошову суму, отриману ОСОБА_6 від продажу належної їй квартири в м.Санкт-Петербург в Україну, та йому було відомо, що саме на ці кошти ОСОБА_6 було придбано дві квартири в м.Маріуполі. Право власності на ці квартири було оформлено на імя ОСОБА_2, оскільки за діючим законодавством оформити угоду на громадянку РФ ОСОБА_6 було не можливо. У зв?язку із цим

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що основний позов ОСОБА_4 є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 1986 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.11.1986 року Будинком одруження №1 м.Ленінграда (а.с.14)

06.10.2015 року заочним рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя шлюб між ними було розірвано (а.с.123).

Як слід з розяснень, викладених в п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.

Ст.368 ч.3 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст..60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні норми містив і Кодекс про шлюб і сімю України, який діяв до прийняття чинного Сімейного кодексу України..

Так, згідно ст..22 Кодексу про шлюб та сімю України (далі КпШС), чинного на час придбання майна подружжям до 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільної сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст..28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно зі ст..60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє імя було зареєстроване право власності на таку річ.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності) існує доти, доки в суді не доведено інше кимось з подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 ст.10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу , або у шлюбі, але за її особисті кошти.

Під час судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_4 під час шлюбу працював моряком закордонного плавання, а ОСОБА_2 офіційно не була працевлаштована у звязку із доглядом за дітьми та веденням домашнього господарства.

Під час шлюбу сторонами було придбано наступне нерухоме майно:

-квартиру АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_8. від 29.11.2011 року (а.с.66);

-квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.12.2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с.69);

-земельну ділянку №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі за договором купівлі-продажу від 29.12.2005 року. (а.с.29-31).

При цьому, вирішуючи позовні вимоги обох сторін в частині двох квартир, суд враховує, що до укладання договорів купівлі-продажу щодо обох квартир ОСОБА_4 надавав письмову згоду на придбання майна своєю дружиною ОСОБА_2, в якій зазначив, що погоджується на придбання будь-якого нерухомого майна нею на території України, за гроші, набуті ними в період перебування в зареєстрованому шлюбі, що є обєктом права спільної сумісної власності. З діями дружини, які відповідають інтересам сімї, повністю згодний і не має заперечень проти оформлення будь-яких договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Таку згоду було посвідчено 25.11.2011 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за №5805 (а.с.81).

На зазначену письмову згоду ОСОБА_4 є посилання в обох договорах купівлі-продажу квартир.

Стосовно земельної ділянки по вул..Десантній, 49 в м.Маріуполі, то позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_4 права на 1/2 частку цієї ділянки були визнані ОСОБА_2 в суді та не оспорювались нею.

За таких обставин, у суду не має правових підстав для припинення спільної сумісної власності подружжя та визнання вищезазначених двох квартир особистою власністю позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, а тому в цій частині основний позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а у задоволенні цієї частини позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 суд відмовляє.

При цьому, суд не приймає до уваги показання допитаних свідків ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині підтвердження ними того, що дві квартири в м.Маріуполі придбані за рахунок коштів ОСОБА_6 від продажу майна в м.Санкт-Петербург, оскільки вони не зазначили суду конкретну грошову суму, посилаючись на те, що грошових коштів було приблизно більше 80 тисяч доларів США, а за договором купівлі-продажу від 06.10.2011 року квартира ОСОБА_6 була продана за 3 600 000 рублів РФ, що за діючим на той час середнім обмінним курсом (30 руб за 1 долар США) відповідає 120 тисяч доларів США. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ці кошти були витрачені на придбання квартир в Маріуполі, в тому числі були конвертовані у долар США. Також не надано суду належного та допустимого доказу переходу права на ці кошти від ОСОБА_6 до ОСОБА_2, а поясненням свідків в цій частині ці обставини не можуть доводитись.

Виходячи з наведеного, суд вважає можливим визнати спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 три обєкти нерухомості (дві квартири та земельну ділянку) та визнати за ОСОБА_4 право на 1/2 частку цього майна, залишивши їх у спільній частковій власності.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання спільним сумісним майном подружжя автомобілів та визнання за нею права власності на 1/2 частку цього майна, суд виходив з наступного.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області за ОСОБА_4 зареєстровані наступні транспортні засоби:

-з 23.08.2011 року а/м «ЗИС 110», 1948 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, № кузова 5170; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації за заявою власника;

-з 19.08.2004 року а/м «ГАЗ 13», 1971 року випуску, номерний знак НОМЕР_3, № кузова 2020; 15.12.2015 року знятий з обліку для реалізації;

-з 17.10.2002 року а/м «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, № кузова 13161. 28.11.2015 року знятий з обліку для реалізації;

-з 15.02.2002 року а/м «Тойота Корона», 1993 р.в., номерний знак НОМЕР_5, № кузова ST,

-01.07.2015 року автомобіль «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номерний знак НОМЕР_6, № кузова 1330917.

Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1988 року затверджено «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів і мопедів» (надалі «Порядок №1388), яким визначено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів тощо, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей порядок є обовязковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють та експлуатують їх.

Відповідно до п.7 вищезазначеного «Порядку №1388…» власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі власники), зобовязані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків тощо забороняється.

Перелік документів на підтвердження правомірності придбання транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, визначений п.8 цього «Порядку №1388…»

За відсутності інших доказів на підтвердження часу придбання транспортних засобів, суд, керуючись положеннями вищезгаданого «Порядку №1388» при встановленні дати придбання спірних транспортних засобів керувався даними, які містяться у відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області та частково наданих суду копіях свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

За ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст..59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи представника позивача за основним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_1 про те, що автомобілі розібрані ним на запчастини та роздаровані малознайомим людям, є лише припущенням та нічим обєктивно не підтверджені. Крім того, такі дії ОСОБА_4, якщо вони і були дійсно вчинені ним, суперечать єдиній на території України процедурі державної реєстрації (перереєстрації), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, визначеній «Порядком №1388…», оскільки до такого виду майна як транспортні засоби законом передбачений окремий особливий порядок здійснення розпорядження або утилізації.

Крім того, не надано суду доказів на підтвердження доводів представника ОСОБА_4 ОСОБА_1 про те, що всі зазначені в зустрічному позові транспортні засоби є особистою власністю ОСОБА_4, а саме «ЗИМ 12», «ГАЗ 13» та «ЗИС 110» були подаровані ОСОБА_4 , а/м «Тойота Корона» був придбаний за кордоном ОСОБА_4 за рахунок його власних коштів, а ГАЗ-2410 є спадковим майном. Навпаки, таке ствердження спростовується наявною в свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів інформацією про підставу виникнення права власності. Так, в свідоцтві про реєстрацію ТЗ ЗИМ-12 держномер 997-07 ЕВ зазначено, що підставою виникнення права власності є біржовий контракт №209495, що свідчить про придбання автомобіля за договором купівлі-продажу, а не в порядку дарування, а в свідоцтві про реєстрацію ТЗ «Тойота Корона» зазначено, що датою першої реєстрації автомобіля в Україні є 14.06.2010 року, а 21.07.2015 року автомобіль проходив перереєстрацію.

Таким чином, судом встановлено, всі спірні автомобілі були придбані під час шлюбу, а реєстрація права власності на кожний з них на імя ОСОБА_4 не спростовує належності їх до спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи вищенаведене, враховуючи, що в порушення ч.3 ст.10, ст..60 ЦПК України належних та допустимих доказів ОСОБА_4 та його представником ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів суду не надано, вони не спростували в суді матеріально-правову презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а тому суд вважає недоведеним те, що спірні автомобілі є особистою власністю ОСОБА_4 і не підлягають розподілу між подружжям, а від цього визнає їх спільним сумісним майном подружжя та вважає можливим визнати за ОСОБА_2 право на 1/2 частку кожного автомобіля, залишивши їх у спільній частковій власності подружжя.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.60, 70, 71 СК України, ст..368 ЦК України, ст..ст.15, 31, 57-50, 196, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Основний позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_2 та земельну ділянку №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі.

Визнати за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_7) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частку земельної ділянки №49 по вул..Десантній в м.Маріуполі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобілі «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 , «Тойота Корона» 1993 року випуску, держномер АН 9766 ЕХ, «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номер кузова НОМЕР_9, держномер 997-63 ЕВ; « ГАЗ 13», 1971 року випуску, номер кузова НОМЕР_10; «ЗИС-110», 1948 року випуску, номер кузова НОМЕР_11.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_12) право власності на 1/2 частку автомобілів: «ЗИМ 12», 1956 року випуску, номер кузова НОМЕР_8 ; «Тойота Корона» 1993 року випуску, держномер АН 9766 ЕХ, «ГАЗ 2410», 1990 р.в., номер кузова НОМЕР_9, держномер 997-63 ЕВ; «ГАЗ 13», 1971 року випуску, номер кузова НОМЕР_10; «ЗИС-110», 1948 року випуску, номер кузова НОМЕР_11.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 за зустрічним позовом відмовити.

На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Донецької області в м.Маріуполі через суд першої інстанції шляхом подачі апеляції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Дзюба М. В.