Справа №592/8972/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1018/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Шевченка В. А.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б. ,

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2016 року

у справі за позовом, поданим ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання правочинів недійсними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк», який у подальшому став іменуватися як ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту для придбання автомобіля, за яким банк надав позичальнику кошти у розмірі 25821 долара США на визначених сторонами умовах строком до 10 березня 2015 року (а. с. 4-7, 29-36).

Додатками № 1 та № 2 до цього договору, які є невідємними його частинами, визначено графік платежів, сукупну вартість кредиту та тарифи банку (а. с. 11-12, 37-39, 41).

Додатковою угодою № 2 до цього договору, зокрема, продовжено строк його дії до 10 березня 2016 року та змінено розмір ануїтетного платежу (а. с. 10).

11 березня 2008 року на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банк уклав з ОСОБА_3 договір застави транспортного засобу (а. с. 8).

У даному випадку доводи позивача щодо недійсності кредитного договору з підстав укладення його в іноземній валюті та з мотивів ненадання йому необхідної інформації відносно умов кредитування суд обґрунтовано відхилив, оскільки право на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України відповідач отримав на підставі виданих йому 24 грудня 2001 року Національним банком України ліцензії № 75 і дозволу № 75-2 разом із додатком (а. с. 80, 81, 82-83).

Крім того, відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про Банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно з цією ж статтею кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті.

З огляду на ст.ст. 1, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрету) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій, які здійснюються на підставі індивідуальних та генеральних ліцензій, що видаються Національним банком України.

Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, в тому числі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, законодавством не встановлено таких термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв віднесення їх до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Зазначена обставина з огляду на те, що ця норма Декрету є відсилочною, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, повязані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно з вимогами пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету, то слід зазначити, що відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

Згідно зі статтею 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обовязкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль.

Зокрема, п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 №483 визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Звідси слідує, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Поряд із цим спірний кредитний договір підписаний сторонами, які, як видно з його змісту, досягли згоди з усіх істотних умов угоди, мали необхідний обсяг цивільної право- та дієздатності. Їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. До того ж позивач у подальшому добровільно виконував умови даного договору.

Посилання його на ненадання йому необхідної інформації щодо умов кредитування спростовуються пунктом 10.13 кредитного договору, в якому зазначено, що підписання договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згаданий вище додаток № 1 теж містить зрозумілу й чітку інформацію відносно сукупної вартості кредиту.

Крім того, колегія суддів ураховує і те, що надання споживачеві недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукт є підставою для обрання споживачем інших способів захисту, передбачених ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наданим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом на відкликання своєї згоди на укладення спірного договору позивач також не скористався і до банку за отриманням додаткової інформації не звертався.

За таких умов суд вірно визначився з відсутністю підстав для визнання кредитного договору недійсним.

У звязку з цим не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним договору застави, оскільки вона є похідною від першої.

Таким чином, повно і всебічно зясувавши обставини справи, права і обовязки сторін, перевіривши їхні доводи і заперечення, суд ухвалив оскаржене рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, відхилити, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -