Справа № 306/603/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 серпня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух О.А.,

суддів - Кеміня М.П., Ігнат.ка Б.Ю.

за участю секретаря - Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Свалявського районного суду від 11 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося в суд із даним позовом, посилаючись на те, що 27.04.2005 між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є Банк) і ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № MKS0PK00000019, згідно умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 49 900,00 грн. та зобовязався сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 22,08% річних (1,84% на місяць) і повернути кошти до 27.04.2007.

Оскільки взяті на себе зобовязання позичальник належним чином не виконував, тому в нього перед Банком утворилася заборгованість за відсотками у період із 11.03.2013 по 11.03.2015 в сумі 43 989,06 грн.

Рішенням Свалявського районного суду від 11.05.2016 у задоволенні позову Банку відмовлено у зв'язку із закінченням строків давності.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.04.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Банк) і ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № MKS0PK00000019, згідно умов якого відповідач отримав кредит на споживчі потреби в розмірі 49 900,00 грн., зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,84% на місяць, комісію та винагороду, та повернути кошти до 27.04.2007 (а.с. 6-7).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у кредитному договорі чітко встановлено остаточний термін повернення коштів - 27 квітня 2007 року, позивач звернувся з даним позовом у березні 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, і відповідач ставить питання про застування строків давності.

Проте такі висновки не відповідають обставинам справи та умовам кредитного договору, а судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно п. 1.1 Кредитного договору ОСОБА_1 зобовязався здійснювати повернення коштів щомісячно у період із 22 по 27 число кожного місяця та надавати щомісячний платіж для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає (вбирає) заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Відповідно до п. 3.4 Кредитного договору ОСОБА_1 зобовязався здійснити повне погашення відсотків не пізніше дня повного погашення суми кредиту. В той же час, пунктом 3.8 Кредитного договору передбачено, що при непогашенні Кредиту в терміни, встановлені п.п.1.1 і 2.3.2 даного Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми Кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п. 3.2. даного Договору з дати виникнення простроченої заборгованості - у подвійному розмірі від ставки, зазначеної в п. 1.1 цього договору від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Позичальник своїх зобов'язань за вказаним договором належним чином не виконував. Як вбачається з наданого Банком розрахунку, відповідачем не було здійснено жодної оплати на повернення кредиту (а.с.5).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Відповідна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 справі N 6-249цс15 та від 29.06.2016 № 6-1188цс16.

Свої зобов"язання перед Банком відповідач не виконав і його прострочена заборгованість становить 49900 грн. (а.с.5).

Пунктом 3.8 Кредитного договору передбачено нарахування відсотків на залишок заборгованості по простроченій сумі Кредиту.

Звертаючись до суду з даним позовом Банк просив стягнути з відповідача лише заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість з 11.03.2013 по 11.03.2015, в сумі 43 989,06 грн. (а.с.5).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому кредитним договором передбачено щомісячне нарахування відсотків, а отже, перебіг позовної давності щодо кожного платежу починається після несплати чергового платежу.

Як вбачається з наданого Банком розрахунку, відсотки нараховані з 29 березня 2013 по 27 лютого 2015 року. Банк звернувся до суду з позовом 28 березня 2016 року тобто в межах трирічного строку.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених п.п.3,4 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку.

При зверненні до суду Банком було сплачено судовий збір в сумі 1378 грн. (а.с.1), та 1515,80 грн. при подані апеляційної скарги (а.с.29), а всього 2893,80 грн., які, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь Банку.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Свалявського районного суду від 11 травня 2016 року скасувати та увалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за кредитним договором № МК50РК00000019 від 27.04.2005, нарахованими на прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 43989,06 грн. (сорок три тисячі девятсот вісімдесят девять гривень 06 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2893,80 грн. (дві тисячі вісімсот девяносто три гривні 80 коп.) у відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: