Справа № 2-656/2003 Провадження №22-ц/773/1469/16 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Категорія:53 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

27 вересня 2016 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області Бовчалюк З.А., ознайомившись з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2003 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Волинської митниці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2003 року в задоволені позову ОСОБА_2 до Волинської митниці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу-відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 лютого 2004 року, залишено без змін рішення апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2003 року, яким рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалено поновити ОСОБА_3 на посаді інспектора митного поста «Луцьк» Волинської митниці з 7 жовтня 2002 року.

Стягнуто з Волинської митниці в користь ОСОБА_3 2956,13 гривень-середнього заробітку за час вимушеного прогулу та державного мита в сумі 51гривня в дохід держави.

Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку в межах платежів за один місяць в сумі 425,06 гривень в користь ОСОБА_3 підлягає до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2003 року, позивач ОСОБА_2 16 вересня 2016року подав апеляційну скаргу.

В поданій апеляційній скарзі позивач також оскаржує ухвалу судді Луцького міськрайонного суду від 04 листопада 2002 року про відкриття провадження у справі, хоча така ухвала судом не постановлялась та рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2014 року, яке судом також не ухвалювалось.

Справа прийнята до провадження ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2002 року.

Дану апеляційну скаргу слід повернути апелянту, а справу до суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», учасники судового процесу та інші мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом ст.ст. 13, 292 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 27 ЦПК України серед інших прав, наданих особам, які беруть участь у справі, передбачено право оскаржувати рішення і ухвали суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 23.02.2016 року уже подавав апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2003 року, яка ухвалою судді апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року була повернута апелянту у зв'язку з не усуненням недоліків поданої апеляційної скарги.( 293-300).

Ухвала судді апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року про повернення ОСОБА_2 апеляційної скарги на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2003 року останньому була надіслана, набрала законної сили та не була оскаржена апелянтом в касаційному порядку.( а.с. 301).

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2003 року рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2003 року за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 скасовано та ухвалено нове по суті заявлених ОСОБА_2 позовних вимог ( а.с. 241-243).

Текст даного рішення було направлено позивачу ОСОБА_2 ( а.с.246). Про перегляд судом апеляційної інстанції рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2003 року ОСОБА_2 було достовірно відомо, оскільки останній був присутнім під час проголошення даного рішення відповідно до протоколу судового засідання та рішення апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2003 року (а.с.236-244).

Не зважаючи на це, відповідач повторно з тих же підстав 16 вересня 2016 року подав аналогічну апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2003 року, неіснуючу ухвалу судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04.11.2002 року. Крім того зазначив рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2014 року, походження якого не відомо у якій справі дане рішення ухвалювалось та яким судом.

Фактично рішення Луцького міськрайонного суду від 04 лютого 2003 року в розумінні ст. 292 ЦПК України не може бути об'єктом апеляційного оскарження, оскільки воно скасовано рішенням апеляційного суду Волинської області від 06 червня 2003 року, яке переглядалось в касаційній інстанції та ухвалою Верховного Суду України від 25 лютого 2004 року залишено без змін та набрало законної сили.

Аналіз викладених обставин дає підстави стверджувати, що має місце зловживання позивачем ОСОБА_2 своїм процесуальним правом на оскарження судових рішень.

Згідно з ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У справі «Преда і Дардарі проти Італії» Суд вказав, що метою норми ст. 17 Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією. Крім того, Суд звертає увагу на те, що зловживанням правом визнається і така діяльність, яка фактично не спричинила шкоди, однак мала своєю метою у майбутньому використати певне право для порушення прав інших осіб.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Враховуючи викладене, а також те, що сутність проблеми зловживання правом полягає у співвідношенні нормативного i фактичного, вважаю, що в даному випадку є всі правові підстави стверджувати про зловживання відповідачем своїм процесуальним правом на оскарження судового рішення, оскільки дії ОСОБА_2, що виразилися у неодноразовому поданні апеляційної скарги на рішення суду з тривалим проміжком у часі, є усвідомленими вольовими систематичними вчинками, що лише формально ґрунтуються на положеннях процесуального права і не мають за мету захист порушених, невизнаних чи оспорюваних його прав, а навпаки такі вчинки та діяльність переслідують іншу мету, що в свою чергу порушує передбачене Конвенцією право позивача на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм процесуального права, а також з метою забезпечення виконання завдань цивільного судочинства, дотримання засад і принципів міжнародного права, вважаю, що дану апеляційну скаргу слід повернути апелянту а справу повернути до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 13, 27, 292, 293, 297 ЦПК України,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 лютого 2003 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Волинської митниці про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернути апелянту.

Дану справу повернути до Луцького міськрайонного суду Волинської області

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя