справа №176/1943/16-ц
провадження №2/176/1247/16
у х в а л а

29 липня 2016 р. Суддя Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області Крамар О.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям її квартири.

Одночасно позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частку квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

В обґрунтування своєї заяви посилалась на те, що ОСОБА_2 повністю ігнорує її заклики щодо добровільного вирішення спору, відмовляється розглядати будь-які варіанти щодо відшкодування завданої шкоди в добровільному порядку, уникає її. А тому, з метою забезпечення позову, виникла необхідність в накладенні арешту на частину квартири, що йому належить.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні даної заяви слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження своїх доводів, судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність реальної загрози невиконання чи утрудненого виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Слід відзначити, що з аналізу норм ЦПК України вбачається, що заходи забезпечення позову можуть бути застосовані, в основному, з метою збереження існуючого стану предмета спору до моменту вирішення справи по суті.

Наведені заявником доводи є непереконливими та необґрунтованими в частині того, що незабезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири, в подальшому утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, оцінивши подані заявником докази та врахувавши доводи його заяви, суд дійшов до висновку, що така заява не може бути задоволена судом.

Згідно з абзацом 3 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову та за змістом ст. 293 ЦПК України, окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, а також про його скасування, проте ухвали про відмову у забезпеченні позову оскарженню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 151, 152, 153, 209, 210 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали направити заявнику ОСОБА_1

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя