ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4485/15-ц
Провадження № 2/210/369/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"14" січня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Вікторович Н.Ю.,

за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про повернення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_3 із вищевказаною позовною заявою.

Позовні вимоги позивачем вмотивовано тим, що 13 серпня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір №010759 Фінансового лізингу.

Вказував на те, що за рекомендацією представника ТОВ «ЛК «Автофінанс», за довіреністю №68 від 11 березня 2014 року, ОСОБА_4, ще до підписання договору, 13 серпня 2014 року ним було сплачено 5 800,00 гривень на виконання умов Договору №010759 від 13 вересня 2014 року. Як і зазначено в призначенні платежу ця сума сплачувалася за товар, а саме предмет лізингу, визначений п.1.1. договору, - міні-трактор Kioti СХ 22Н.

Зазначав, що 14 серпня 2014 року він додатково зробив доплату за договором у розмірі 4 000,00 гривень. Як тоді йому було пояснено, працівником ТОВ «ЛК «Автофінанс», після сплати даних платежів, протягом 03 (трьох) днів, йому буде передано предмет лізингу за договором. Проте, після сплину трьох днів, не дочекавшись передачі предмету лізингу, він звернувся до представників відповідача. Йому було повідомлено, що здійснена оплата не є оплатою за товар як повідомлялося раніше, а є фактично комісією за організацію та оформлення договору. Додатково було пояснено, що лише після додаткової оплати 50% вартості предмета лізингу (Авансового платежу), предмет лізингу буде йому передано не пізніше 120-ти днів з моменту здійснення оплати. Про інші вимоги, щодо оплати додаткових платежів йому не повідомлялося.

Посилався на ті обставини, що повіривши поясненням представника відповідача, 29 серпня 2014 року ним було перераховано на розрахунковий рахунок №3, авансовий платіж у розмірі 49 000,00 гривень (50% від вартості предмета лізингу), про що є квитанція банку. Відповідно до п.1.3. договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Вказував, що неодноразово, як в момент підписання договору так і при подальшому спілкуванні з представниками ТОВ «ЛК «Автофінанс», йому повідомлялося, що предмет лізингу йому буде передано, не пізніше 120-ти днів з моменту сплати авансового платежу, підстав для невиконання даного зобовязання лізингодавцем відсутні.

Зазначав, що 18 лютого 2015 року закінчився строк, відповідно до якого лізингодавець, зобовязувався передати предмет лізингу лізингоодержувачу. Про зміну строків поставки чи про неможливість поставки предмета лізингу його належним чином повідомлено не було. З мережі Інтернет йому стало відомо, що є велика кількість скарг на діяльність ТОВ «ЛК «Автофінанс», які фактично вводять своїх клієнтів в оману, постійно надаючи недостовірну інформацію та не виконуючи належним чином своїх зобовязань.

Зважаючи на таку ситуацію 03 березня 2015 року він звернувся із заявою (клопотанням) від 02 березня 2015 року на адресу голови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якій порушив питання, зокрема наявності повноважень (кваліфікації) в представника ТОВ «ЛК «Автофінанс» - ОСОБА_4, що діє за довіреністю №68 від 11 березня 2014 року на укладання договору №010759 Фінансового лізингу, в межах вимог зазначених в п.2, 3 ч.2.1. та п.3.1.5. ч.3.1. Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами, - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. В заяві (клопотанні) від 02 березня 2015 року зазначалося, що відповідно до ч.2.1. Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом: юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг; керівників (засновників), які не мають непогашеної або не знятої судимості за корисливі злочини; документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Частиною 3.1. Положення визначається, що для отримання довідки юридична особа подає до Нацкомфінпослуг перелік документів серед яких довідка про освітньо-кваліфікаційний рівень працівників юридичної особи (п. 3.1.5. Положення).

Згідно відповіді Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вих.№2996/16-12 від 01 квітня 2015 року, станом на 31 березня 2015 року у Нацкомфінпослуг відсутня будь-яка інформація, щодо наявності повноважень (кваліфікації) у представника відповідача - ОСОБА_4 на укладання договору фінансового лізингу №010759 від 13 серпня 2015 року, яка діяла за довіреністю №68 від 11 березня 2014 року. Вважає, що вищезазначене дає підстави вважати, що відповідач - ТОВ «ЛК «Автофінанс» веде нечесну підприємницьку діяльність.

Посилався на і обставини, що він 03 березня 2015 року звернувся на адресу відповідача з вимогою №1 від 02 березня 2015 року про належне виконання умов договору та просив виконати взяті на себе за договором зобовязання та передати йому як лізингоодержувачу предмет лізингу визначений п.1.1. договору.

Відповідач даної вимоги не виконав. Натомість ним було отримано лист вих.№2142 від 27 березня 2015 року, відповідно до якого відповідач, всупереч умовам договору, повідомляв про необхідність здійснення доплати вартості предмета лізингу, відповідно до п. 1.6. договору. А також наголошувалося на відсутності у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обовязку по передачі йому в користування предмета лізингу.

Така безвідповідальна та нахабна поведінка відповідача не думку позивача порушила його права, як споживача. Тобто, відповідач всупереч умов договору та законодавства України в односторонньому порядку намагався змінити істотні умови договору, а саме ціну договору. Проаналізувавши умови договору, 12 травня 2015 року він звернувся на адресу відповідача з вимогою №2 від 21 квітня 2015 року про належне виконання умов договору, в якій зазначав, що пунктом 1.6. договору зазначено, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору по повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен единоразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмета лізингу та передачі його лізингоодержувачу. з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент його передачі. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмета лізингу є рахунок-фактура чи прас-лист від офіційного дилера (виробника).

Вказував на те, що всупереч зазначеного його не було повідомлено про будь-яку зміну вартості предмета лізингу з моменту укладання договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, а саме з 13 серпня 2014 року по 29 серпня 2014 року; додаткова угода про зміну вартості предмета лізингу йому не надходила, і відповідно ним не підписувалася; на його адресу не надсилався рахунок-фактура чи прас-лист від офіційного дилера (виробника), який є єдиним належним доказом зміни вартості предмета лізингу. Як наслідок, п.1.6. договору не підлягає виконанню. Крім того, він вимагав надати інформацію про дату придбання відповідачем предмету лізингу за договором №010759 від 13 вересня 2014 року, а також повідомити про дату передачі лізингоодержувачу предмету лізингу визначеного п.1.1. договору. Також у вимозі №2 від 21 квітня 2015 року ним додатково було зазначено, що про зміну строків поставки чи про неможливість поставки предмета лізингу його, до 18 лютого 2015 року, належним чином повідомлено не було, а у разі відхилення вимоги №2 від 21 квітня 2015 року або залишення її без відповіді, ним буде вважатися поведінка представників ТОВ «ЛК «Автофінанс», як умисне ухилення від належного виконання умов договору і як наслідок він змушений відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, а також звернутися з позовом до суду за захистом свого порушеного права.

На порушені у вимозі №2 від 21 квітня 2015 року питання, відповідач відповіді не надав. Натомість надіслав лист вих.№360 від 11 червня 2015 року, з текстом ідентичним попередньому листу вих.№2142 від 27 березня 2015 року, в якому наголошував про необхідність здійснення доплати вартості предмета лізингу, відповідно до п.1.6. договору. А також наголошував на відсутності у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обовязку по передачі йому в користування предмета лізингу. Таким чином, відповідач не надав жодної обєктивної інформації, щодо стадії виконання ним умов договору, щодо придбання та передачі в його користування предмет лізингу визначений п.1.1. договору, що свідчить про те, що відповідач навіть не приступив до виконання своїх зобовязань за договором.

Зважаючи на таку поведінку відповідача, 17 липня 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою №3 від 16 липня 2015 року про відмову від договору №010759 від 13 серпня 2014 року та його розірвання внаслідок неналежного виконання умов договору з боку лізингодавця. У вимозі №3 від 16 липня 2015 року ним зазначалося, що внаслідок неналежного виконання умов договору керуючись ст.ст.525, 526, 530, 612 ЦК України, ст.ст.6, 7, 8 ГПК України, ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» просимо вважати договір №010759 від 13 вересня 2014 року розірваним з моменту отримання даної вимоги та вимагаємо перерахувати на розрахунковий рахунок №9100 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299 кошти, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови у розмірі 58 800,00 гривень, а також додатково сплатити 3% річних та інфляційні збитки за весь час користування грошовими коштами, не пізніше ніж на наступний день після отримання даної вимоги.

Згідно повідомлення, відповідач 29 липня 2015 року, отримав вимогу №3 від 16 липня 2015 року, проте не виконав свої зобовязання та не перерахував на розрахунковий рахунок № 9100 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299 кошти, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови у розмірі 58 800,00 гривень, а також додатково не сплатив 3% річних та інфляційні збитки за весь час користування грошовими коштами, не пізніше ніж на наступний день після отримання даної вимоги. Жодної відповіді, в передбачений у вимозі строк, на його адресу не надходило.

Вважає, що відповідач утримує незаконно та безпідставно грошові кошти у розмірі 58 800,00 гривень, що були сплачені у якості авансових платежів.

На підставі вищевикладеного просив позовні вимоги задовольнити, та винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 58 800,00 гривень.

Позивач ОСОБА_3 до зали суду не зявився скориставшись правом представництва.

Присутній у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, - ОСОБА_2 надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» до зали суду не зявився, про час та місце розгляд справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Крім того, представником відповідача до суду надано письмові заперечення на позов, які обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу від 13 серпня 2014 року №010759. Цей договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Вказував на те, що умови договору укладеного між позивачем та відповідачем є справедливими.

Щодо отримання предмету лізингу вказував на те, що згідно умов договору та додатків до нього, вартість предмету лізингу (предмету договору) складає 98 000,00 гривень. Відповідно до п.1.7. договору, - предмет договору передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120-ти робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізинга), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізинга) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізинга). Згідно додатку №1 та 2 до договору: авансовий платіж (50% від вартості предмета лізинга) - 49 000,00 гривень; комісія за організацію (10% від вартості предмета лізинга) - 9 800,00 гривень; комісії за передачу (3% від вартості предмета лізинга) - 2 940,00 гривень, а всього 61 740,00 гривень. Тобто у лізингодавця виникає обовязок передачі предмету лізингу тільки після оплати платежів, визначених п. 1.7. договору.

Щодо заяви позивача про відкликання згоди на укладення договору лізингу вказував на те, що з огляду на безпідставність заяви позивача про відкликання згоди на укладання договору лізингу, відповідач не вважає договір лізингу розірваним. Більш того, питання про розірвання договору не ставилося і самим позивачем. Щодо відкликання згоди на укладення договору, то такої можливості для позивача умови цього договору, спеціальні норми Закону України «Про фінансовий лізинг» та Цивільного кодексу України не передбачають. При цьому, положення ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо відкликання згоди на укладення договору не підлягають застосуванню, оскільки вони стосуються споживчого кредиту, що жодним чином не відноситься до укладеного між позивачем та відповідачем договору лізингу.

Щодо нечесної підприємницької практики відповідача на думку позивача вказував на те, що відповідач не здійснює прямого та опосередкованого залученням фінансових активів від фізичних осіб. Лізингоодержувач (фізична особа чи юридична особа) сплачує аванс за транспортний засіб, а саме суму, яка відшкодовує частину вартості обраного ним предмета лізингу, що прямо передбачено Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до п.1, ч.1 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право: інвестувати на придбання предмета лізингу як власні, так і залучені та позичкові кошти. Законодавство не містить конкретного порядку, якого слід дотримуватись відповідачем, при отриманні лізингових платежів від лізингоодержувачів. Сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання договору. Відповідно до ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Таким чином вважає, що твердження позивача, щодо нечесної підприємницької практики відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З письмових матеріалів справи судом встановлено наступне.

13 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 (а.с.4, 5) та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника ОСОБА_4В, яка діяла на підставі довіреності №68 від 11 березня 2014 року, було укладено договір Фінансового лізингу №010759 (а.с.6-12). Відповідно до п.п.1.3, 1.6 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, - міні-трактор Kioti СХ 22Н у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувачу, згідно умов договору. Договором визначена вартість предмета лізингу, - 98 000,00 гривень (а.с.13, 15), та графік погашення вартості предмета лізингу (а.с.14).

Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

З пояснень представника позивача встановлено, що за рекомендацією представника ТОВ «ЛК «Автофінанс» 13 серпня 2014 року позивачем було сплачено 5 800,00 гривень (а.с.28, 49) на виконання умов Договору №010759 від 13 вересня 2014 року. В призначенні платежу вказано, що сума сплачувалася за товар.

14 серпня 2014 року позивач додатково зробив доплату за договором у розмірі 4 000,00 гривень (а.с.28, 49).

29 серпня 2014 року позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок №3, авансовий платіж у розмірі 49 000,00 гривень (50% від вартості предмета лізингу) (а.с.28, 48).

З пояснень представника позивача також встановлено, що 18 лютого 2015 року закінчився строк, відповідно до якого лізингодавець, зобовязувався передати предмет лізингу лізингоодержувачу. Про зміну строків поставки чи про неможливість поставки предмета лізингу позивача належним чином повідомлено не було.

03 березня 2015 року позивач звернувся із заявою (клопотанням) від 02 березня 2015 року на адресу голови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, в якій порушив питання, зокрема наявності повноважень (кваліфікації) в представника ТОВ «ЛК «Автофінанс» - ОСОБА_4, що діє за довіреністю №68 від 11 березня 2014 року на укладання договору №010759 Фінансового лізингу (а.с.17).

Згідно відповіді Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг вих.№2996/16-12 від 01 квітня 2015 року, станом на 31 березня 2015 року у Нацкомфінпослуг відсутня будь-яка інформація, щодо наявності повноважень (кваліфікації) у представника відповідача - ОСОБА_4 на укладання договору фінансового лізингу №010759 від 13 серпня 2015 року, яка діяла за довіреністю №68 від 11 березня 2014 року (а.с.18).

03 березня 2015 року позивач звернувся на адресу відповідача з вимогою №1 від 02 березня 2015 року про належне виконання умов договору та просив виконати взяті на себе за договором зобовязання та передати йому як лізингоодержувачу предмет лізингу визначений п.1.1. договору (а.с.19, 20).

Згідно листа вих.№2142 від 27 березня 2015 року, позивачу було повідомлено про необхідність здійснення доплати вартості предмета лізингу, відповідно до п. 1.6. договору, а також було вказано на відсутності у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обовязку по передачі йому в користування предмета лізингу (а.с.21).

12 травня 2015 року позивач звернувся на адресу відповідача з вимогою №2 від 21 квітня 2015 року про належне виконання умов договору (а.с.22, 23).

Згідно листа вих.№360 від 11 червня 2015 року, позивачу повторно було повідомлено про необхідність здійснення доплати вартості предмета лізингу, відповідно до п. 1.6. договору, а також було вказано на відсутності у ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» обовязку по передачі йому в користування предмета лізингу (а.с.24).

17 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача з вимогою №3 від 16 липня 2015 року про відмову від договору №010759 від 13 серпня 2014 року та його розірвання внаслідок неналежного виконання умов договору з боку лізингодавця (а.с.25, 26).

Згідно копії повідомлення генерального директора ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_5 від 21 вересня 2015 року №514, позивачеві було повідомлено про розірвання договору фінансового лізингу №010759 від 13 серпня 2014 року в односторонньому порядку, оскільки позивачем було порушено умови цивільно-правової угоди. Так у повідомленні було вказано, що позивачем не було сплачено авансовий платіж в розмірі 50% від вартості предмету лізингу передбаченого додатком №1 до договору (а.с.51).

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч.2 ст.806 ЦК України та ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно із ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи 13 серпня 2014 року між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі представника ОСОБА_4В, яка діяла на підставі довіреності №68 від 11 березня 2014 року, було укладено договір Фінансого лізингу №010759. Відповідно до п.п.1.3, 1.6 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, - міні-трактор Kioti СХ 22Н у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувачу, згідно умов договору. Договором визначена вартість предмета лізингу, - 98 000,00 гривень, та графік погашення вартості предмета лізингу. Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

За частиною першою ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

На підставі п.2.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.2.2 договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначену у додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно п.п.8.2.1 договору, перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку №1 до цього договору.

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем було сплачено 5 800,00 гривень на виконання умов Договору №010759 від 13 вересня 2014 року. В призначенні платежу вказано, що сума сплачувалася за товар. 14 серпня 2014 року позивач додатково зробив доплату за договором у розмірі 4 000,00 гривень. 29 серпня 2014 року позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок №3, авансовий платіж у розмірі 49 000,00 гривень (50% від вартості предмета лізингу).

Відповідно до умов договору для отримання трактора у лізинг позивач повинен сплатити на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання також відшкодовувати вартість автомобіля періодичними платежами. При цьому, власником транспортного засобу за договором купівлі-продажу з продавцем є ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

За частинами 2, 5 зазначеного закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності; фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що згідно повідомлення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №2996/16-12 від 01 квітня 2015 року ТОВ «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу, а отже відповідач на законних підставах має право надавати такі послуги.

З повідомлення генерального директора ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_5 від 21 вересня 2015 року №514 вбачається, що позивачеві було повідомлено про розірвання договору фінансового лізингу №010759 від 13 серпня 2014 року в односторонньому порядку, оскільки позивачем було порушено умови цивільно-правової угоди, та не було сплачено авансовий платіж в розмірі 50% від вартості предмету лізингу передбаченого додатком №1 до договору.

Однак, з даним висновком суд погодитися не може виходячи із того, що в матеріалах справи присутня квитанція (а.с.28, 48), яка свідчить про сплату позивачем авансового платежу у розмірі 50% від вартості предмету лізингу. При цьому предмет лізингу відповідачем передано не було, що на думку суду є істотним порушенням умов договору.

Крім того, суд з наданих пояснень представником позивача, та повідомлення генерального директора ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» ОСОБА_5 від 21 вересня 2015 року №514 вбачає, що на даний час договір не виконується сторонами, а отже є таким, що припинив свою дію, а тому питання про його припинення не вирішує, крім того, дана вимога не заявлена і самим позивачем. На підставі викладеного є наявними усі підстави для задоволення позовних вимог.

Що стосується розподілу судових витрат, то в цій частині суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав.

А тому, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судовий збір у розмірі 588,00 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.10, 58, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 214 - 215, 224 - 226 ЦПК України, ст.ст.692, 697, 806, ЦК України, ст.ст.1, 2, 4, 6, 11, 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ЗУ «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про повернення коштів, - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд.№42-44, офіс №9СД2, ) на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, місце народження: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, кв.№35, р/р №9100 в ПАТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, грошові кошти за договором Фінансового лізингу №010759 від 13 серпня 2014 року у розмірі 58 800,00 гривень (пятдесят вісім тисяч гривень 00 коп.).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд.№42-44, офіс №9СД2, ) на користь держави судовий збір у розмірі 588,00 гривень (пятсот вісімдесят вісім гривень 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. Ю. Вікторович