Справа № 459/3263/15 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4935/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третьої особи приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 9 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, з участю третьої особи приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмолено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає рішення таким, що постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом було неправильно застосовано до спірних правовідносин положення закону щодо неналежного обрання позивачем способу захисту своїх прав та інтересів. Крім цього, в рішенні зазначено, що спірний договір є неукладений, тобто такий що не відбувся та не породжує прав та обовязків сторін. Проте відповідач ОСОБА_3, на підставі даного договору вже неодноразово звертався до позивача з вимогою про усунення перешкод у користуванні зазначеним нежитловим приміщенням, що підтверджується листом вимогою від 9.06.2016 року та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року у справі №459/2909/15. Тобто дана ситуація свідчить про те, що договір дарування ? частини нежитлового приміщення від 17 травня 2013 року був укладений та породив права та обовязки сторін. А спосіб захисту яким скористалась вона відповідає вимогам закону, про що свідчить, зокрема, і постанова Верховного суду України у справі №6-194цс14 від 17.12.2014 року.

В судове засідання окрім позивача, решта осіб, що беруть участь у справі (їх представники) не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України. Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи у звязку із її залученням до іншого спору та перебування ОСОБА_3 за межами України колегія суддів вважає необґрунтованим з врахуванням такого. По-перше жодних доказів перебування ОСОБА_3 за межами України не представлено, а тому його неявку у судове засідання слід вважати без поважних причин. Крім цього, представником не наведено жодних доводів про пріоритетність справи у іншому суді по відношенню до даної та її вибір саме іншої справи для участі по відношенню до цієї.

Крім цього, зважаючи на те, що ОСОБА_3 був належним чином повідомлений про судове засідання 25.07.2016 року, а саме отримав повідомлення про вручення повістки про виклик до суду 16.07.2016 року, тому слід вважати, що знаючи про судове засідання заздалегідь та про те, що його представник ОСОБА_5 братиме участь у іншому судовому засіданні взмозі був забезпечити участь іншого представника у судовому засіданні для захисту своїх інтересів. Крім цього, відповідачем уповноважено і іншу особу на представництво його інтересів у суді, а саме ОСОБА_6, однак жодних доводів неможливості явки іншого представника у судове засідання, не наведено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема на ст.ст. 377, 628, 638, 717-719 ЦК України, ст. 120 ЗК України, п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9, Постанову Верховного Суду України №6-253цс16 від 13.04.2016 року, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що договір дарування 3/4 частин нежитлового приміщення, посвідчений 17.05.2013 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований нею у реєстрі за № 981, за яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 приміщення загальною площею 142,6 кв.м., що становить 3/4 ідеальних частин нежитлового приміщення, за адресою: м. Червоноград, вул. Сліпого, 30 є неукладеним. Відтак суд, незважаючи на те, що зважаючи на відсутність у договорі дарування такої істотної умови договору як кадастровий номер у нотаріуса не було підстав для посвідчення такого договору, вважав, що у вимозі про визнання договору дарування недійсним слід відмовити через неналежно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів. А саме не може бути визнаним недійсним договір, що не укладений. Щодо вимоги про визнання недійсним витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАГ № 1063152 від 17.05.2013 року, суд вважав, що цей витяг не є правовстановлюючим документом, за яким виникають права та обов'язки сторін у справі, а є похідним від запису у державному реєстрі. Визнання витягу недійсним не впливає на такий запис, не змінює й не скасовує його, оскільки внесення записів до цього реєстру, змін до них та їх скасування здійснюється на умовах, підставах та за процедурою, встановленою Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому таку позовну вимогу суд вважав безпідставною й необґрунтованою. Враховуючи вище викладене, суд вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось, 17.05.2013 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким позивач подарувала, а відповідач прийняв в дар приміщення (магазину), площею 142,6 кв.м. (що становить окремо виділений обєкт нерухомості) та складає ? ідеальних частин нежитлового приміщення за адресою м.Червоноград, Львівської області вул. Й.Сліпого, 30. Жодних даних про земельну ділянку, площею 0,0529 га, яка на час укладення договору належала позивачу (державний акт Серія ЛВ №087063 від 8.09.2004 року), та була надана для обслуговування будівлі магазину, у договорі не наведено. Так не вказано ні її розміру, ані кадастрового номеру.

Відповідно до ст. 377 ЦК України, в редакції, що була чинною на час укладення договору, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Також, згідно ст. 120 ЗК України в редакції на час спірних правовідносин уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу). У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Однак Цивільний кодекс України не передбачає підстав недійсності правочину, зокрема, договору таких як: відсутність істотних умов договору чи відсутність згоди за всіма істотними умовами договору.

Так, стаття 215 ЦК України, на яку посилалась і позивач при поданні позову, передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однак жодних даних про те, що зміст договору укладеного між сторонами суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, немає.

У договорі відсутня згода щодо усіх його істотних умов, однак це не свідчить про те, що його зміст суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Зважаючи на загальні норми Цивільного кодексу України щодо договору, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України). Однак норми, яка б вказувала на недійсність, нікчемність договору у якому сторони не дійшли згоди за істотними умовами немає.

Навпаки за ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Тобто, договір у якому сторони не досягли згоди за всіма істотними умовами, слід вважати фактично не укладеним, а не таким, що суперечить вимогам закону та є недійсним.

Це фактично має місце у даній справі та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідає вимогам закону та п. 8 згаданої судом Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9. У даному пункті, також, вказано про правильні способи захисту прав особи у такому випадку, яким не слід вважати обраний позивачем.

Факт неукладеності договору між сторонами у даній справі із підстав не досягнення домовленості за всіма істотними умовами договору підтверджується і змістом постанов Верховного суду України у справах № 6-253цс16 від 13.04.2016 року на яку посилався суд першої інстанції, а також №6-2цс15 від 11.02.2015 року.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України у справі №6-194цс14 від 17.12.2014 року, як на підставу обґрунтування позову про визнання правочину недійсним не слід вважати правильним та таким, що спростовує наведене, оскільки у такій йдеться про інші правовідносини, які не можна вважати аналогічними до тих, що виникли між сторонами у даній справі.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними та такими, що вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду залишити без змін як таке, що ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

ОСОБА_7