Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3565/16 Головуючий у 1-й інстанції: Пономаренко Л.Е.
Є.У.№ 320/8532/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Мелітопольський міський відділ управління державної міграційної служби України Запорізької області, відділ обліку, розподілу житла та по роботі з уповноваженими в мікрорайонах міста Мелітопольської міської ради Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом. Зазначала, що судовим рішенням від 19 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 25 березня 2014 року, відновлено її право власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом витребування її із чужого незаконного володіння відповідачів. Незважаючи на судове рішення відповідачі продовжують проживати в квартирі і в добровільному порядку виселятись та знятися з реєстрації відмовляються. Посилаючись на те, що її письмову вимогу про виселення відповідачі не виконали, житло не звільнили, просила суд на підставі ст.ст.383,386,391 ЦК України визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом їх виселення.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Інші відповідачі судове рішення не оскаржили.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі, представник ОСОБА_6 не з`явилися. ОСОБА_2 направила клопотання про відкладання розгляду справи, посилаючись на свою зайнятістю по догляду за дитиною, 2002 року народження, навчання сина ОСОБА_4 в Німеччині, а також проходження ОСОБА_3 служби в лавах ЗСУ. Причини неявки в судове засідання представник ОСОБА_6 не повідомив.

Колегія суддів визнала причини неявки у судове засідання апелянта ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_6 неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду апеляційної скарги по суті з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи, яка знаходиться в провадженні суду з жовтня 2015 року, інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді першої інстанції на підставі нотаріально посвідчених довіреностей представляли три особи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 . Останній також представляв інтереси і ОСОБА_4 (а.с.52,81). В суді першої інстанції ОСОБА_2 і ОСОБА_4 приймали участь лише в одному судовому засіданні, а потім виклики суду ігнорували, в судові засіданні ні відповідачі, ні їх представники не з`являлися.

Відповідач ОСОБА_3 з 14 квітня 2015 року був призваний на військову службу за мобілізацією та проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.51). Відповідно до листа Запорізького обласного військового комісаріата від 12.08.2015р. №1050 військовому комісару ОРВК віддано розпорядження щодо надання ОСОБА_3 при отриманні повістки (виклику) можливості прибути у судове засідання (а.с.70). Даних про те, що станом на серпень 2016 року ОСОБА_3 продовжує військову службу матеріали справи не містять. Доказів неможливості з`явитися в засідання апеляційного суду ОСОБА_3 не надав.

Крім того, судове рішення про витребування у відповідачів спірної квартири було ухвалено ще у листопаді 2013 року, набрало законної сили у березні 2014 року. До теперішнього часу судове рішення фактично не виконано, оскільки відповідачі продовжують проживати в цій квартирі, тобто власність позивача ОСОБА_1 продовжує знаходитися у чужому незаконному володінні відповідачів.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга не містить клопотань про дослідження нових доказів і її доводи зводяться тільки до незгоди з попереднім судовим рішенням про витребування квартири, колегія суддів визнала за можливе на підставі ст.305 ч.2 ЦПК України визнати причини неявки відповідачів і їх представників у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Відповідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що її права як власника квартири підлягають захисту на підставі статті 391 ЦК України, а відповідачів, які незаконно проживають в квартирі і створюють позивачеві перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності нерухомим майном, необхідно виселити.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права.

Згідно статей 317,319,321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами статей 16,386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.33,34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Встановлено, що позивач ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 29 липня 2007 року набула право власності на спірну квартиру і зареєструвалася в ній в установленому законом порядку (а.с.10).

У квітні 2008 року поза волею ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій третіх осіб спірна квартира вибула із її володіння. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 березня 2014 року вказана квартира в порядку ст.383 ЦК України була витребувана із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Цим же судовим рішенням відновлені права ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_10 на їх користь сплачені за договором купівлі-продажу спірної квартири грошові кошти у сумі 454 986 грн. (а.с.156-161).

Незважаючи на вказані судові рішення, відповідачі продовжують користуватися спірною квартирою, у добровільному порядку звільнити її не бажають, чим створюють ОСОБА_1 перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю.

Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник, у даному випадку ОСОБА_1 , на підставі статті 391 ЦК України, статті 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом і їх виселення відпо, що відповідає статті 16 ЦК України і є способом, що відповідає встановленому порушенню.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов щодо усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні майном та виселив відповідачів зі спірної квартири.

Рішення відповідає наявним у справі доказам, не суперечить нормам матеріального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що до теперішнього часу триває досудове слідство у кримінальній справі проти осіб, які заволоділи їх грошовими коштами, а тому вони не підлягають виселенню з квартири, не ґрунтуються не законі і являються підставою для скасування постановленого по даному спору судового рішення.

Невиконання судового рішення про стягнення з продавця ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_11 сплачених за договором купівлі-продажу спірної квартири грошових коштів у сумі 454 986 грн. не є підставою для відмови ОСОБА_1 у позові про усунення перешкод у користуванні власністю.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, являються неспроможними.

Доказів на підтвердження своїх доводів про хворобу відповідача матеріали справи не містять, клопотання про відкладення розгляду справи з підстав хвороби ОСОБА_3 відповідачі суду не заявляли.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції житлових прав неповнолітніх дітей відповідачів також безпідставні. Оскільки спірна квартира судовим рішенням, яке набуло законної сили, витребувана на користь власника із чужого незаконного володінні відповідачів, останні разом із своїми неповнолітніми дітьми втратили право користування житлом. Обов`язок по забезпеченню належних умов проживання неповнолітніх дітей покладається на їх батьків. На позивача ОСОБА_1 не може бути покладено обов`язок захистити житлові права дітей відповідачів шляхом обмеження її права як власника вільно розпоряджатися і користуватися своєю квартирою.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з попереднім судовим рішенням, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст. ст.307,308,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2016 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: