У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 28 жовтня 2005 року між сторонами було укладено шлюб. У шлюбі у них народились сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подружнє життя між ними не склалося, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року шлюб між ними було розірвано.

За мировою угодою, затвердженою цим же судом 23 липня 2013 року, зокрема, визначено місце проживання дітей разом з ним - батьком дітей.

Відповідач з народження дітей відмовилась займатись їх вихованням. Під час спільного проживання обслуговуючий персонал скаржився, що вона покидає дітей на тривалий час, вживає алкогольні напої у їх присутності, проявляє агресію до дітей та погано впливає на них своєю поведінкою. Відповідач інтересу до дітей не проявляє, не бере участі в їх вихованні, не піклується про їх фізичних, духовний та моральний розвиток. При зустрічах з дітьми вона поводить себе агресивно, застосовує до них фізичний та психологічний тиск, що неодноразово фіксувалось правоохоронними органами. Разом із цим вона систематично шантажує його та вимагає грошових коштів за припинення судових позовів щодо дітей за грошову винагороду.

Він самостійно виховує синів. Крім того, його у цьому допомагають няні. Утримання дітей, придбання одягу, взуття та інших речей, необхідних для нормального розвитку дітей, забезпечення навчання, розвиток здібностей дітей, їх духовний та інтелектуальний розвиток- все це лежить на ньому.

Наведене свідчить про те, що відповідач самоусунулася від виконання нею батьківських обов'язків по вихованню дітей. У нього на сьогодні є реальні підстави побоюватись, що для здоров'я дітей, як фізичного так і психічного, байдужість матері та її відношення до дітей, ухилення від виконання нею батьківських обов'язків починає створювати невідворотні наслідки.

У зв'язку з цим просив застосувати крайній захід впливу на відповідача, ухвалити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав щодо їх дітей, та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав щодо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За положенням п 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Частиною 4 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6

ст. 19 СК України).

Як роз'яснено у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 2005 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року шлюб між ними було розірвано (т. 1, а.с. 9).

У шлюбі у сторін народилась син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2(т. 1, а. с. 6-8).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23 липня 2013 року при розгляді цивільного спору між сторонами було затверджено мирову угоду, згідно з якою, зокрема, визначено місце проживання їх неповнолітніх дітей разом з батьком ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 12, 13).

Постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КпАП України (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей), провадження у справі закрито, в зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 жовтня 2015 року № 108-17537/01 доцільним є позбавити батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після проведення психологічної роботи з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проводилася кандидатом психологічних наук ОСОБА_8 на підставі звернення заступника начальника ВКМСД Солом'янського РУ ОСОБА_9, було зроблено висновок психолога від 23 березня 2015 року, в якому зазначено, що образ батька ОСОБА_3 (позивача у справі) викликає у дитини позитивні, доброзичливі емоції. Дитина почуває себе радісною, перебуваючи поряд з батьком. Мати (відповідач у справі) асоціюється з покараннями та неодноразовим застосуванням щодо неї фізичного насилля. В найгіршому прояві це виглядало як потужне штовхання та биття дитиною об підлогу з великою люттю. ОСОБА_6 зазначає, що неодноразово в якості покарання мати зачиняла його в туалеті. Матір, відповідно до спогадів дитини, дуже важко прокидається з ранку, і тому завжди перебуває в стані агресії, коли ОСОБА_6 збирається до школи. На думку хлопчика, її дратує те, що вона має ним опікуватися замість відпочинку. При цьому матір не проводжає дитину до школи. Настрій матері у вечірню пору дня також відзначається дитиною як «негативний» та агресивний. За результатами проведеної роботи висновком встановлено, що дитина - ОСОБА_6 - зазнавав психологічного та фізичного насильства з боку матері.

За результатами проведеної роботи психологом зроблені наступні висновки, зокрема: соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_6 та ОСОБА_5 утворюють їх батько - ОСОБА_3, мачуха - ОСОБА_10, вони самі - стосовно одне одного як брати, зведені брати і сестри, дідусь і бабуся (батьки батька); дії ОСОБА_7 призвели до втрати її дітьми (ОСОБА_6 та ОСОБА_5.) почуття психологічного комфорту та благополуччя (стану суб'єктивного благополуччя); останні зазнавали з боку матері фізичного і психологічного насильства. За таких умов матір фактично стала для власних дітей емоційно недоступною і тому виконання нею батьківських функцій є неможливим; дії матері з точки зору впливу на психічний стан ОСОБА_6 та ОСОБА_5 можуть бути кваліфіковані як жорстоке психологічне поводження; своїх батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 - діти не сприймають як подружню пару; ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виявляють специфічні психологічні особливості у ставленні до своєї матері через неузгодженість їхніх психологічних потреб, неспівпадіння та взаємовиключеність способів їх задоволення; поведінка та висловлювання матері - ОСОБА_7 в ситуаціях взаємодії з дітьми спричиняє виникнення у дітей психологічного стресу, довготривалий перебіг якого призвів до того, що матір фактично стала для дітей емоційно недоступною і, відповідно, виконання нею батьківських функцій стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - неможливим.

Відповідно до відповідей Шахового клубу «Гамбіт» від 31 серпня 2015 року № 77 за період із січня по серпень 2015 мати ОСОБА_6 - ОСОБА_7 навчанням сина не цікавилась, з клубу його не забирає, в матеріально не підтримує розвиток здібностей дитини у клубі, жодного разу не спілкувалася з тренерами у клубі, участі у розвитку та вихованні ОСОБА_6 в клубі не бере.

У відповіді Вишгородського спортивного товариства Футбольний клуб «ДІНАЗ» від 29 серпня 2015 року № 3 вказано, що ОСОБА_7 за період з січня по жовтень 2015 до клубу не зверталась, не була присутня на тренуваннях, ніякої участі у розвитку та вихованні ОСОБА_6 в клубі не брала. Аналогічне міститься і у відповіді клубу від 16 жовтня 2015 року № 1-11-10, в якій зокрема зазначено, що у вересні місяці співробітники клубу та діти стали свідками спілкування ОСОБА_7 з ОСОБА_6 та його нянею поблизу тренувального майданчика клубу. Під час спілкування ОСОБА_7 поводила себе емоційно та нестримано у відношенні оточуючих. Після такої зустрічі ОСОБА_6 був пригніченим та знервованим. У приватній розмові з ним хлопчик зазначив, що через дратівливість матері щодо нього та оточуючих він не хоче її бачити та йому соромно за її поведінку.

Відповідно до висновоку експертного комп'ютерно-технічного дослідження від 16 листопада 2015 року № 09/15 з відповідними додатками, в якому міститься зміст листування різних абонентів мобільних операторів, убачається, що ОСОБА_6 в категоричній формі не бажає спілкуватися зі своєю матір'ю.

Крім цього, при перегляді справи в апеляційному порядку в суді апеляційної інстанції відповідач підтвердила факт, що з часу народження зазначених дітей вона фактично не займалася їх вихованням, оскільки у дітей були няні. Також вона не змогла пояснити причину залишення нею дитини ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2, коли останньому виповнився лише один рік, з батьком.

Пояснення ОСОБА_7 про те, що умови проживання в її трикімнатній квартирі, яка була розташована в 50 м від будинку, в якому проживала їхня родина, не відповідали умовам, які міг забезпечити дитині батько, апеляційним судом обґрунтовано визнані безпідставними.

Також судами встановлено, що між сторонами існує певний конфлікт щодо побачень відповідача з дітьми. Відповідач посилається на те, що їй чиняться перешкоди в цьому, а позивач вказує, що такі обмеження для позивача відсутні.

Зазначене підтверджується і висновком № 09/15 експертного комп'ютерно-технічного дослідження від 16 листопада 2015 року, в якому міститься зміст листування абонентів.

Кожна зі сторін неодноразово зверталась до правоохоронних органів та державних установ, що забезпечують опіку над дітьми з боку держави.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, щодо виховання дітей, тому позбавлення батьківських прав відповідача щодо її малолітніх синів відповідатиме їх інтересам. Лише батько робить усе можливе для належного виховання дітей.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак