Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К., Савченко В.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») про визнання недійсним договорів фінансового лізингу та відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивували тим, що 30 вересня 2014 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідачем були укладені договори фінансового лізингу, на виконання яких ОСОБА_1 було сплачено 29 950 грн, а ОСОБА_2 - 32 720 грн, які не є частиною сплати вартості автомобіля, а є оплатою за організацію та оформлення таких договорів, з чим вони не згодні. Крім того, вказані договори не відповідають вимогам закону щодо їх нотаріального посвідчення та містять несправедливі умови.

В зв'язку з викладеним ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» безпідставно набуті грошові кошти в сумі 60 199 грн 50 коп., а ОСОБА_2 - 65 767 грн 20 коп., з тих підстав, що під час підписання договорів фінансового лізингу не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договорів, оскільки визначені сторонами в якості предмету лізингу автомобілі Hundai Santa FE FL не мають індивідуальних ознак, а визначені лише родовими ознаками, якими наділені всі речі такого ж роду, а отже, таке майно не може бути предметом лізингу за визначенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», що свідчить про недосягнення сторонами згоди відносно умов договорів, які визначені законом як істотні для даного виду договорів, а тому такі договори вважаються неукладеними й за ними у сторін не виникає жодних прав і обов'язків.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за № 010897, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 серпня 2014 року за № 010898, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_2

Стягнуто з ТОВ «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 29 950 грн - майнової шкоди.

Стягнуто з ТОВ «Автофінанс» на користь ОСОБА_2 32 720 грн - майнової шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ ЛК «Автофінанс» просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 30 серпня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» і ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 010897, предметом якого є автомобіль Hundai Santa FE FL, який товариство зобов'язалось передати позивачеві в користування в строк та на умовах, визначених вказаним договором.

Також 30 серпня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» і ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 010898, предметом якого є автомобіль Hundai Santa FE FL, який товариство зобов'язалось передати позивачеві в користування в строк та на умовах, визначених вказаним договором.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг − це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за умовами пунктів 1.7, 4.1 та 8.2.1, укладених між сторонами договорів фінансового лізингу, перший лізинговий платіж складається із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, авансу ціни предмета лізингу та комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, за умови виконання яких, лізингодавець передає лізингоодержувачу предмет лізингу не пізніше 120 днів з моменту вказаних платежів.

У відповідності до квитанцій від 30 серпня 2014 року № 883010035 та № 883010036 ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплатив 30 099 грн 75 коп.

Згідно з квитанціями від 30 серпня 2014 року № 883010037 та № 883010038 ОСОБА_2 на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплатив 32 883 грн 60 коп.

За положенням ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного й обґрунтованого висновку прочасткове задоволення позову, встановивши, що грошові кошти за вказаними договорами набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки під час укладення договорів лізингу між сторонами не було досягнуто згоди щодо його предмету, відсутність чого у договорі є достатньою і самостійною підставою для визнання спірного договору недійсним в цілому.

Крім того, суди виходили з того, що спірний договір суперечить вимогам ст. ст. 6, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не додержано правил ст. 203 ЦК України.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язкою для судів

Зазначені висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи й узгоджуються з нормами матеріального права.

Судами попередніх інстанцій дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та надана їм належна оцінка.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

За таких обставин, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки висновки судів щодо відсутності правових підстав для задоволення таких вимог зроблені вірно.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 11 лютого 2016року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

В.О.Савченко

О.М.Ситнік