АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області в складі:

головуючої Перепелюк І. Б.

суддів: Чупікової В.В., Яремка В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 серпня 2015 року

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував слідуючими обставинами.

З 14.02.2014р. по 31.07.2014р. позивач працював менеджером на підприємстві у відповідача. За цей час позивач частково виплатила відповідачу заробітну плату, однак її вистачало лише на проїзд.

ОСОБА_1 зазначав, що він зберіг фото окремих сторінок зошита, які підтверджують той факт, що ОСОБА_2 заборгувала йому виплату заробітної плати у сумі 6450грн.

02.04.2015р. Першотравневий районний суд м.Чернівців виніс вирок, яким визнав винним відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України.

Позивач вказував, що з вини відповідача не отримав свою заробітну плату у сумі 6450грн., у звязку з чим йому заподіяна і моральна шкода. З кожним місяцем позивач втрачав авторитет в сім'ї, дружина та близькі родичі вважали, що він безробітній.

22-ц/794/61/2016р. головуючий у 1-й інстанції Семенко О.В. Категорія 53/55 доповідач Перепелюк І.Б.

Дружина на той період була в декретній відпустці, у них двоє малолітніх дітей, на лікування та проживання не вистачало, він був основним годувальником в сім'ї.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 6450грн. та моральну шкоду в сумі 30000грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 6450грн. Вимог та мотивів щодо стягнення моральної шкоди апелянтом не заявлено.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим. Посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги вирок Першотравневого районного суду м.Чернівців від 02.04.2015р. та докази, подані позивачем на підтвердження існування заборгованості по виплаті заробітної плати.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції посилався на те, що доказів, на підтвердження погодження суми заробітної плати у зазначеному позивачем розмірі немає, позовні вимоги позивачем не доведені.

При розгляді справи суд першої інстанції не з»ясував всі обставини справи, не дав оцінку доказам, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

При розгляді апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що Вироком Першотравневого районного суду м.Чернівців від 02.04.2015р. відповідач - приватний підприємець ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.172 КК України. Вироком встановлено, що з 14.02.2014р. по 31.07.2014р. приватний підприємець ОСОБА_2 використовувала в своїй діяльності працю неоформленого найманого працівника ОСОБА_1

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Водночас, згідно роз'яснень, викладених в п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Згідно ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск працівника до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилася за розпорядження чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з наведеного, вбачається, що сторони у справі перебували в трудових відносинах.

Відповідно до положень ст.ст.1,3 Закону України "Про оплату праці" , заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Згідно ст.21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Матеріалами справи та вироком Першотравневого районного суду м.Чернівців від 02.04.2015р. встановлено, що між сторонам не було укладено трудового договору, який є обовязковим при прийнятті працівника на роботу.

Проте встановлено фактичні трудові відносини між сторонами в період з 14.02.2014р. по 31.07.2014р.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З пояснень позивача та фотокопії записів, які вела відповідач, та які надані позивачем на підтвердження заборгованості, встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин працював менеджером у відповідача ОСОБА_2 з 14.02.2014р. по 31.07.2014р.

Із представлених позивачем записів, що містяться в матеріалах справи та пояснень позивача вбачається, що ставка позивача в період з 14.02.2014р. до 05.05.2014р. була визначена в розмірі 2000грн. в місяць. За цей період позивач підтвердив, що отримав заробітну плату 14.02.2014р. в розмірі 1500грн., 14.04.2014р. отримав 2000грн., 14.05.2014р. отримав 2000грн.

З 05.05.2014р. до 31.07.2014р. ставка збільшилася до 3000грн. в місяць. Позивачем 16.06.2014р. було отримано 2000грн., 18.06.2014р. - 1500грн., 04.07.2014р. 400грн., 09.07.2014р. 650грн. Всього за весь час роботи з 14.02.2014р. по 31.07.2014р. позивачу було виплачено 10050грн.

Представлені позивачем розрахунки відповідачем не спростовані.

Враховуючи розмір ставки та відпрацьований позивачем період, загальна сума його заробітку з 14.02.2014р. по 31.07.2014р. складає 14000грн. (з 14.02.2004р. до 05.05.2014р. враховуючи розмір ставки 2000грн. в місяць = 5000грн. + з 05.05.2014р. по 31.07.2014р. враховуючи ставку 3000грн. = 9000грн.).

Оскільки сума заробітної плати позивача за вказаний період складає 14000грн., а йому було виплачено 10050грн., різниця цих сум, а саме 3950грн. підлягає стягненню.

За таких обставин позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті заробітної плати в розмірі 3950грн.

Суд першої інстанції не з»ясував всі обставини справи, не дав оцінку доказам, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи зазначені норми, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути 313,28грн. витрат по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.307, п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 21 серпня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 3950грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 313,28грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :