Справа № 573/1343/16-ц
Номер провадження 2/573/531/16
РІШЕННЯ

іменем України

26 липня 2016 року Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді Терещенко О.І.,

з участю секретаря Кислої Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Білопільська міська рада Сумської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1, в якому з 31 липня 2010 року зареєстровані її невістка ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 За вказаною вище адресою вони не проживають з червня 2015 року, з цього часу місце знаходження ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивачу не відоме, за місцем реєстрації відповідачі не з'являються, їх речей в будинку немає. Реєстрація у будинку порушує права ОСОБА_1, як власника житла, користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Тому позивач, посилаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, звернулась з даним позовом до суду та просила визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в її будинку.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала, суду зазначила, що позивач їй доводиться колишньою свекрухою. З її сином вони шлюб розірвали, більше року вона у будинку не проживає. ОСОБА_3 є її сином від першого шлюбу, який теж у будинку позивача більше року не мешкає.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, хоча належним чином були сповіщений про день, час і місце розгляду справи.

Представник Білопільської міської ради у судове засідання не прибув, причин неприбуття суду не повідомив, хоча належним чином сповіщений про день, час і місце проведення судового засідання.

Заслухавши позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7-8, 19).

Також судом встановлено, шо в будинку позивача з 31 липня 2010 року зареєстровані її невістка ОСОБА_2 разом зі своїм сином від першого шлюбу ОСОБА_3, що підтверджується записом з будинкової книги (а.с. 9-10).

З довідки депутата Білопільської міської ради Сумської області виборчого округу №11 від 12 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1, але фактично за вказаною адресою не проживають з червня 2015 року. Дані обставини підтверджують сусіди ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с. 11).

У судовому засідання відповідач ОСОБА_2 підтвердила, що на даний час ні вона, ні ОСОБА_3 не є членами сім'ї позивача, в будинку АДРЕСА_1 не проживають вже більше року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу для його задоволення, посилалась на положення ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК України та просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв'язку з непроживанням у ньому без поважних причин понад один рік, а саме з червня 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

У відповідності до ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов'язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з роз'яснень, наданих у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року №5, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Судом було встановлено, що спірне житлове приміщення належить позивачу на праві власності, відповідачі не є членами сім'ї позивача, а тому спірні правовідносини повинні регулюватись ст. 71,72 ЖК України, а не ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Вказаний вище закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням статті 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Судом було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім'ї ОСОБА_1, за місцем реєстрації вони відсутні з червня 2015 року, тобто більше 6 місяців, їх особистих речей в будинку немає, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Сумська область, місто Білопілля, провулок Лермонтова,7.

Від стягнення судових витрат з відповідачів позивач у судовому засіданні відмовилася.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 316, 317, 329, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 209, 213, 215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим будинком №7 по провулку Лермонтова в місті Білопіллі Сумської області.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим будинком №7 по провулку Лермонтова в місті Білопіллі Сумської області.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Сумської області через Білопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя