Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради, Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» Дніпропетровської міської ради, про захист житлових прав та виключення житлового приміщення із числа службових, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, в якому просили визнати бездіяльність відповідачів щодо ненадання їм відповідей на письмові запити та непереведення службової квартири АДРЕСА_1 в ордерну; визнати ордерною зазначену квартиру та зобов'язати Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційне підприємство № 21» (далі - КП «ЖЕП № 21») вчинити дії з виключення цієї квартири із числа службових та укласти з ними договір найму цієї квартири.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що згідно з посвідченням на право зайняття службової житлової площі від 01 серпня 1972 року № 43, виданим на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, наймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, був ОСОБА_6, який заселився в квартиру зі своєю сім'єю: дружиною ОСОБА_7, синами ОСОБА_8, ОСОБА_9, дочкою ОСОБА_10, тещею ОСОБА_11 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Увесь цей час в зазначеній квартирі були зареєстровані та проживали позивач ОСОБА_4 (дівоче прізвище ОСОБА_4) та позивач ОСОБА_3 - онук ОСОБА_6 та племінник ОСОБА_4 У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до КП «ЖЕП № 21» із проханням переоформити на неї особовий рахунок квартири, де дізналася, що це питання підвідомче Індустріальній районній раді м. Дніпропетровська, оскільки квартира має статус службової. В Індустріальній районній раді м. Дніпропетровська, куди вона звернулася, їй рекомендували звернутися до Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (далі - Департамент), куди вона вперше звернулася 05 листопада 2013 року, але відповіді не отримала. Після цього вона повторно звернулася до Департаменту із питанням про переоформлення особового рахунку на згадану квартиру і їй в усній формі відмовили в цьому та порадили звернутися з цим питанням до Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська.

Позивачі вважають, що відповідачами порушено їхні конституційні та житлові права, тому просили суд визнати бездіяльність з боку відповідачів, що полягає в ненаданні відповіді на письмові запити та непереведення службової квартири в ордерну; визнати ордерним зазначене житлове приміщення та зобов'язати КП «ЖЕП № 21» вчинити дії з виключення цієї квартири із числа службових та укласти з ними договір найму квартири.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Статтею 122 ЖК УРСР установлено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення.

Згідно з п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (далі - Положення), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 01 серпня 1972 року на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради на ім'я ОСОБА_6, який на той час працював у КП «ЖЕК № 29» слюсарем-сантехніком, видано посвідчення № 43 на зайняття службового приміщення на період роботи за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з посвідченням № 43 членами сім'ї ОСОБА_6 зазначено: дружину ОСОБА_7, синів ОСОБА_8, ОСОБА_9, дочку ОСОБА_10, тещу ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Згідно з відповіддю Виконавчого комітету Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 22 лютого 2016 року № 18/5-97 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із заявою про виключення квартири АДРЕСА_1 із числа службових не зверталися, квартира має статус службової.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження факту звернення до КП «ЖЕП № 21» із клопотанням про виключення спірного жилого приміщення із числа службових, у зв'язку із чим обґрунтовано вважав, що права позивачів з боку відповідачів порушені не були.

За таких обставин та з підстав, передбачених згаданими нормами матеріального та процесуального права, правильним є висновок суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про визнання бездіяльності відповідачів щодо ненадання їм відповідей на письмові запити та непереведення службової квартири АДРЕСА_1 в ордерну; визнання ордерною зазначеної квартири та зобов'язання КП «ЖЕП № 21» вчинити дії з виключення цієї квартири із числа службових та укласти з позивачами договір найму квартири.

При цьому суд правильно зазначив, що сам по собі факт проживання позивачів у спірній квартирі після припинення трудових відносин ОСОБА_6 із КП «ЖЕП № 21» та після його смерті не мають правового значення без дотримання передбаченої законодавством процедури виключення житлового приміщення з числа службових.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами зазначеного вище Положення, враховуючи вимоги ст. 58 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, та незастосування до спірних правовідносин положень ЖК УРСР у редакції 1983 року, Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1998 року № 376 «Про службові жилі приміщення», ст. ст. 279, 281 ЦК УРСР 1963 року; порушення норм процесуального права, а саме: ст. ст. 60, 213 ЦПК України, а також те, що статус спірної квартири не визначено, на правильність висновків судів не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

В.О.Савченко

О.В.Ступак