Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/7054/15-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 21 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Миніч Т.І., Талько О.Б.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: орган опіки та піклування Житомирської міської ради, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Просила визнати недійсним договір дарування 18/200 ідеальних частин житлового будинку №34 по вул. Леваневського у м. Житомирі та повернути зазначену частину будинку у власність ОСОБА_4 Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що її чоловік - ОСОБА_4 був власником вищевказаної частини спірного житлового будинку, але 27 серпня 2014 року він через представника уклав договір дарування зазначеного нерухомого майна, за яким воно перейшло у власність його батька - ОСОБА_8, а після смерті останнього спірне нерухоме майно за заповітом успадкувала дружина обдарованого - ОСОБА_5 Вищезазначений договір дарування суперечить житловим інтересам дітей та положенням цивільного законодавства. Зокрема договір дарування укладено батьком всупереч інтересам дітей без згоди органу опіки та піклування, чим порушено право дітей на користування житловим приміщенням.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року позов задоволено. Договір дарування визнано недійсним, а 18/200 ідеальних частин житлового будинку №34 по вул. Леваневського у м. Житомирі повернуто у власність ОСОБА_4.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав дітей на користування житлом при укладенні договору дарування, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_2, яка є громадянкою держави Ізраїль. Окрім того, на момент укладення договору дарування у будинку №34 по вул.Леваневського у м. Житомирі малолітніх та неповнолітніх дітей зареєстровано не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 27 серпня 2014 року ОСОБА_4, від імені якого за довіреністю діяла представник ОСОБА_10, передав безоплатно у власність (подарував) батьку - ОСОБА_8, від імені якого за довіреністю діяв ОСОБА_11, 18/200 часток житлового будинку №34 по вул. Леваневського у м. Житомирі (а.с.9).

Під передачею частки житлового будинку сторони розуміли прийняття обдаровуваним документів.

Укладений договір було посвідчено у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, частиною першою ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

На момент укладення договору дарування відчужувані 18/200 часток житлового будинку належали ОСОБА_4 на праві власності (а.с.7-8). Він їх успадкував за заповітом на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріальною конторою 20 вересня 2007 року, а право власності було зареєстровано БТІ 21 січня 2008 року.

ОСОБА_4 одружився із ОСОБА_1 05 вересня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.11).

ОСОБА_2, яка народилася 27 лютого 2004 року, є донькою ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дівчинки (а.с.14).

Як убачається із матеріалів справи 03 вересня 2013 року ОСОБА_12 зареєстрована за адресою: м. Житомир. вул. Леваневського,34. кв.2 (а.с.20, 128-129).

На час реєстрації місця проживання ОСОБА_1 її доньці ОСОБА_2 ще не виповнилося десяти років.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за місцем проживання її батьків, у даному випадку матері, оскільки імені батька у свідоцтві про народження ОСОБА_2 не вказано.

За таких обставин, ОСОБА_2, як член сім'ї власника житлового приміщення ОСОБА_4, з 03 вересня 2013 року набула право користування 18/200 частками житлового будинку №34 по вул. Леваневського у м. Житомирі.

На момент укладення договору дарування (27 серпня 2014 року) ОСОБА_2 мала право користуватися 18/200 частками житлового будинку №34 по вул. Леваневського у м. Житомирі.

Відповідно до ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Згідно з п.п.3.1 п.3 розділу II глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, який набрав чинності 05 червня 2012 року, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або)права, за якими підлягають державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів.

Договір дарування вчинений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, на підставі довідки житлової організації від 19 серпня 2014 року про те, що за адресою: м. Житомир. АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та член його сім'ї ОСОБА_1 (а.с.147).

Із матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_4 на праві власності житла у державі Ізраїль немає (а.с.188). Сім'я наймає житло за договором оренди з незахищеними правами жильця (а.с.135-202).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір дарування суперечить правам та інтересам ОСОБА_2, оскільки погіршує її становище та порушує гарантії збереження за нею права на користування житлом, тобто її житлові права, оскільки іншого житла, на тих же підставах або не гірших, вона не має. За таких обставин, вчинений ОСОБА_4 договір дарування стосовно нерухомого майна, право користування яким ОСОБА_2 на момент вчинення договору дарування набула, за відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсним.

Права та інтереси ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладенням договору дарування (27 серпня 2014 року) не порушені, оскільки вона народилася після його вчинення, а отже на момент укладення договору дарування не набула цивільної правоздатності (здатності мати цивільні права та обовязки).

Однак, у мотивувальній частині свого рішення суд першої інстанції помилково послався на положення п.40 ОСОБА_13 про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 (надалі ОСОБА_13). ОСОБА_13 на момент вчинення договору дарування втратила чинність, а тому на спірні правовідносини дія її норм не поширюється. За таких обставин апеляційний суд виключає з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на норми пункту 40 ОСОБА_13, змінюючи при цьому рішення відповідно до ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України за недійсним правочином застосовується реституція.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази батьківства ОСОБА_4 відносно ОСОБА_2 відповідають дійсності, але відсутність доказів не впливає на висновки суду з огляду на те, що дівчинка на момент вчинення договору дарування набула права користування житлом, як член сім'ї ОСОБА_4

Що ж стосується громадянства дитини, то іноземці мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами України. Право на справедливий суд захищається, зокрема, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент укладення договору дарування у будинку №34 по вул.Леваневського у м. Житомирі малолітніх та неповнолітніх дітей зареєстровано не було відповідає дійсності, але дана обставина не виключає порушення житлових прав ОСОБА_2, зокрема права користування житловим приміщенням.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції та не потребують додаткового правового обґрунтування з огляду на вищевикладене, а тому решта рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на норми пункту 40 ОСОБА_13 про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча

Судді: