АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/718/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2393/16Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, за участю третіх осіб: Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області, Служби у справах дітей Лохвицької районної державної адміністрації Полтавської області про визнання права на проживання та реєстрацію в квартирі та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання права на проживання та реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1.

Позов обгрунтував тим, що в період з 2007 року по 21 листопада 2014 року спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу проживав з ОСОБА_4, тобто по день смерті останньої.21 липня 2010 р. у них народився син - ОСОБА_5.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою Лубенською державною нотаріальною конторою 09.06.2015 року, матері ОСОБА_4 - відповідачу ОСОБА_2 і його малолітньому сину ОСОБА_5, належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, по 1/2 частці кожному.

Вказував, що по даний час не може оформити своє місце проживання та малолітнього сина ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1, оскільки відповідач не дала згоду на таку реєстрацію.

Також 07.07.2015 року позивачем було направлено до Лубенського відділення Державної міграційної служби України заяву з проханням оформити реєстрацію його та малолітнього сина за вказаною адресою, на що 10.07.2016 року отримав відповідь про перелік документів, які необхідно надати для реєстрації, серед яких і Свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири сина ОСОБА_6. Саме це свідоцтво позивач надати не зміг, оскільки воно перебуває у відповідача.

Таким чином вважав, що відповідачі порушили право дитини на її проживання у власній квартирі та реєстрацію за місцем свого проживання.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення .

Свій позов мотивувала тим, що 21.11.2014 року померла її донька ОСОБА_4 В порядку спадкування за законом вона отримала у спадок 1/2 частину квартири, розташованої в АДРЕСА_2. Іншу 1/2 частину квартири прийняв у спадщину її малолітній онук ОСОБА_5, якому вона за власні кошти оформила спадщину.

Вказувала, що на даний час в спірній квартирі фактично проживають ОСОБА_5 - її онук та його батько ОСОБА_3, хоча офіційно в квартирі зареєстрована лише вона. ОСОБА_3 зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, його син, відповідно до чинного законодавства має проживати разом із батьком, а той, в свою чергу, несе обов'язок по його утриманню.

Також зазначала, що у звязку з сімейними обставинами планувала вселитися у спірну квартиру. Однак, з урахуванням того, що спірна квартира є однокімнатною та наявності ряду побутових і особистих потреб, їх спільне проживання є неможливим. Крім того між нею і відповідачем існують неприязні стосунки.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та за його батьком ОСОБА_3 право на проживання та реєстрацію у квартирі АДРЕСА_3.

В позовних вимогах ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Лубенської міської ради Полтавської області про визнання права на проживання та реєстрацію в квартирі - відмовлено .

В позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов'язання звільнити житлове приміщення відмовлено .

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

З даним рішенням не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог, в повному обсязі, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Зокрема наголошує на тому, що судом не взято до уваги ту обставину, що не можуть проживати в однокімнатній квартирі чужі один одному люди протилежної статі, з різницею у віці, та з вкрай неприязними стосунками. Крім того, наявне у неї захворювання поставить під загрозу здоровя онука, що зовсім не відповідає інтересам дитини. А ОСОБА_3 прикриваючись інтересами дитини, таким чином намагається стати одноособовим господарем житла, яке йому не належить, маючи, при цьому, інше місце проживання з кращими умовами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що в квартирі АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_3 проживає з 2007 року, тобто з часу спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4, з якою вони проживали разом до її смерті, до 21 листопада 2014 р.

Вказані обставини підтверджуються актом вуличного комітету від 23.06.2015 року (а.с.29), показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Факт смерті ОСОБА_4 підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КЕ № 284151 (а.с.13).

Під час спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу у позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КЕ № 1199322 (а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_4 однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_4, успадкували в рівних частках по 1/2 частині на кожного : малолітній син спадкодавця - ОСОБА_5 та матір спадкодавця (відповідач по справі) - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.15).

Також судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_5 проживає у спадковій квартирі за вищезазначеною адресою разом зі своїм батьком ОСОБА_3

ОСОБА_5 відвідує Лубенський дошкільний навчальний заклад № 17, що підтверджується відповідною довідкою завідуючої навчального закладу № 01/1-18/18 від 04.04.2016 року (а.с.82). Неповнолітній має вади зору, а тому у вищевказаному дитячому садочку відвідує спеціальну групу, яка комплектується дітьми з вадами зору, з якими займаються відповідні спеціалісти. Вищезазначена обставина сторонами визнається і не оспорюється.

Допитані судом свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 засвідчили, що позивач ОСОБА_3 є гарним батьком свого малолітнього сина - ОСОБА_5. Про це також зазначено у довідці Лубенського дошкільного навчатьного закладу від 04.04.2016 року (а.с.86).

Незважаючи на те, що позивач ОСОБА_3 разом зі своїм малолітнім сином проживає фактично у м.Лубни, в спірній квартирі, позивач зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується відповідними довідками сільської ради (а.с.79, 81). Малолітній син позивача взагалі ніде не зареєстрований.

З метою, щоб малолітня дитина була зареєстрована у своїй власній квартирі, проживала у м.Лубни та відвідувала спеціалізовану групу в дитячому садку м.Лубни. 07.07.2015 року ОСОБА_3 було направлено до відповідача, як співвласник квартири, заяву з проханням надати письмову згоду на його реєстрацію разом із сином ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.18-19), але відповідач не дала згоду на реєстрацію.

Також 07.07.2015 року позивачем було направлено до Лубенського відділення Державної міграційної служби України заяву з проханням оформити реєстрацію його та малолітнього сина за вказаною адресою (а.с.20), на що 10.07.2016 року отримав відповідь про перелік документів, які необхідно надати для реєстрації, серед яких і Свідоцтво про право власності на 1/2 частину квартири сина ОСОБА_6 (а.с.21). Саме це свідоцтво позивач надати не зміг, оскільки воно перебуває у відповідача.

Частина перша статті 383 ЦК України встановлює, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч.1 ст.151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Частина перша ст.154 СК України зазначає, що батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина.

Згідно ч.1 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Згідно ч.1 ст.177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Врахувавши вказані норми чинного законодавства, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що малолітній ОСОБА_5 має право проживати у ІНФОРМАЦІЯ_5, оскільки він є співвласником вказаної квартири і відповідно до чинного законодавства має право користуватись своєю власністю.

Крім цього, виходячи з положень ст.405 ЦК України, ч.1 ст.151, ч.1 ст.177 СК України, суд першої інстанції, обґрунтовано зазначив, що разом зі своїм малолітнім сином має право проживати і його батько, позивач по справі, - ОСОБА_3, оскільки останній є членом сімї малолітнього сина і має право та обов'язок виховувати свою дитину та дбати про збереження, використання майна дитини в її інтересах. Проживання батька разом зі своєю дитиною, створить сприятливі умови для належного виховання дитини та його духовного розвитку.

Відповідно до абз.6 підпункту 6 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Таким чином, встановивши, що малолітній ОСОБА_5 має право на проживання в спірній квартирі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дитина має право і на реєстрацію в цій квартирі та відповідно і його батько.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2, оскільки такі вимоги суперечить положенням ст.405 ЦК України, ч.1 ст.151, ч.1 ст.177 СК України, ч.1 ст.14 Закону України "Про охорону дитинства", та виселення батька із помешкання, належного дитині, буде суперечити інтересам самої дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

В свою чергу, апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В цілому доводи апеляційної скарги є надуманими, та такими, що зводяться в основному до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення постановлено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим не вбачається підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_11 /підпис/ ОСОБА_12

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________ ОСОБА_1