Справа № 308/2403/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючої судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Ужгород, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської РДА, про відібрання і повернення дитини,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської РДА, про відібрання і повернення дитини.

У 2006 році між позивачкою та ОСОБА_3 укладено шлюб. За час спільного проживання між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у них народилася спільна донька - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У 2010 році, шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 було розірвано.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.06.2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Опікуном малолітньої ОСОБА_5 призначено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Проте рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.06.2012 року позов у частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також в частині призначення опікуном дитини ОСОБА_5, ОСОБА_2 скасовано і у цій частині позову відмовлено.

Враховуючи викладене, позивач просить суду відібрати від ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її для виховання матері - ОСОБА_1.

Позивач в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений.

Однак разом представником позивача було подане клопотання про розгляд справи за його відсутності із зазначенням, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, проте подав до суду заяву, у якій просить розглянути справу без його участі, із зазначенням, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Оскільки сторони та їх представники не прибули у судове засідання, судом у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_5.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.06.2016 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Проте рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.06.2012 року в частині позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також в частині призначення опікуном дитини ОСОБА_5 ОСОБА_2 та стягнення на її користь аліментів з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасовано, і у цій частині позову відмовлено.

Як вбачається з рішення суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції задовольнив позов служби у справах дітей Ужгородської РДА про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1, на підставі лише одного доказу - висновку органу опіки та піклування Ужгородської РДА, який складено на підставі перевірки, яка проведена Службою у справах дітей Ужгородської РДА. Інших доказів, які б містили відомості об'єктивного характеру позивачами надано не було.

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не зустрічається з дитиною лише з листопада 2015 року, оскільки саме в цей час дізналась, що вона позбавлена батьківських прав. До цього час вона відвідувала дитину, проводила з нею вихідні. В ухвалі ж Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року, вбачається, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов'язків.

Проте, незважаючи на вищезазначене рішення апеляційної інстанції відповідач - ОСОБА_2, перешкоджає позивачці у вихованні її доньки, та не віддає її матері.

З 10 лютого 2016 року, відповідач забрала ОСОБА_5 зі школи до себе додому т по сьогоднішній день нікуди її не випускає та не дозволяє ні з ким спілкуватись, доньку не відпускає до школи, тримає її в будинку в повній ізоляції від суспільства.

Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї; створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство; забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Відповідно до ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону, зокрема, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних

цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Таким чином, судом встановлено, що причини, які перешкоджали належному вихованню дитини та з яких у позивачки рішенням суду відібрано малолітню доньку не знайшли свого підтвердження, та як вбачається з матеріалів позовної заяви та матеріалів справи, ОСОБА_1, веде нормальний спосіб життя, працевлаштована, вона повністю усвідомлює покладені на неї батьківські обов'язки, та має бажання виховувати та розвивати доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, як духовно так і фізично, за місцем мешкання характеризується позитивно, органи опіки та піклування вважають доцільним та в інтересах малолітньої дитини повернення дитини матері.

Керуючись ст.ст.5,151,155,170 СК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209, 210, 212, 214,215, 223,292,294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Ужгородської РДА, про відібрання і повернення дитини, - задовольнити.

Відібрати від ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) малолітню дитину - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повернути її матері - ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, фактично проживає: АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова