Справа № 495/1652/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії КЕ № 776867 виданий 20.10.1997 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серії КМ № 080557 виданий 16.08.2002 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1652/16-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частку спільного майна

В С Т А Н О В И В :

09.03.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частку спільного майна (а.с.6-10).

Так, позивач, просить суд:

- встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .І.Ф. у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року;

- визнати автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року обєктом спільної сумісної власності подружжя і визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку вказаного автомобіля;

- припинити ОСОБА_1 право спільної власності подружжя на ? частку автомобіля марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 рокуі стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 375 дол. США, що по курсу НБУ станом на 09.03.2016 року складає 89 437 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? частку вартості набору інструментів та електродрелі у розмірі 1 250 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та послуг адвоката.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року сторони проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, у них був спільний побут, мали взаємні права та обовязки. У період сумісного проживання сторони вирішили придбати автомобіль, щоб відповідач міг працювати. За твердженням позивачки, усі гроші на придбання автомобіля надала саме вона, наявні у неї 200 дол. США та позичені у борг, згідно розписок, 5 050 дол. США. Так, відповідач у травні 2014 року на вказані гроші з урахуванням оформлених на себе документів придбав автомобіль за 5 250 дол. США. Крім того, сторонами було придбано набір інструментів вартістю 1 500 грн. та електродрель вартістю 1 000 грн. 29.02.2016 року сторони припинили спільне проживання, але взятий на придбання автомобіля борг залишився у розмірі 1300 дол. США. Таким чином, на думку позивачки, відповідач повинен їй повернути ? частку автомобіля з витратами на оформлення в сумі 2 525 дол. США, також її 200 дол. США, а також ? частку суми непогашеного боргу у розмірі 650 дол. США, що загалом становить 3 375 дол. США та по курсу НБУ станом на 09.03.2016 року складає 89 437 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року відкрито провадження по справі № 495/1652/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частку спільного майна. Справу призначено до розгляду (а.с.30).

Позивач ОСОБА_1, в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, в судових засіданнях з позовними вимогами ОСОБА_1 погодився частково та зазначив, що дійсно у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року він разом із ОСОБА_1 проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, у них був спільний побут, мали взаємні права та обовязки. У свою чергу, відповідач заперечував проти того факту, що спірний автомобіль був придбаний за сумісні кошти сторін, зазначив, що він його придбав за власні кошти, отримані від продажу власного автомобіля, а тому в цій частині просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на ? частку спільного майна.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, у них був спільний побут, мали взаємні права та обовязки, що було підтверджено в судовому засіданні 08.07.2016 року свідками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які, за клопотанням позивачки, були викликані для допиту та дачі пояснень по справі та були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.50-57, 61-62).

Крім того, дані обставини були визнані в судових засіданнях і самим відповідачем ОСОБА_2, а тому, у відповідності до ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню.

Відповідно до частини першої статті 234 Цивільного процесуального кодексу України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст.256 Цивільного процесуального кодексу України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1 та було вище зазначено, остання просить встановити факт її проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .І.Ф. у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року.

Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Із вказаних в законі ознак сім'ї є спільність проживання, спільний побут її членів та основною юридичною ознакою сім'ї є те, що її членів пов'язують взаємні права та обов'язки. Дані ознаки виражені, зокрема, у спільному веденні господарства, влаштуванні відпочинку, набутті певних речей, комплексі взаємних особистих немайнових та майнових прав та обов'язків, які за своєю природою є сімейно-правовими та встановлюються сімейним законодавством і пов'язують учасників сімейних відносин своєрідними правовими зв'язками, тощо.

Матеріалами справи встановлено, в судовому засіданні підтверджено та не заперечується відповідачем ОСОБА_2, що у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, у них був спільний побут, мали взаємні права та обовязки, у звязку з чим суд вважає, що такі вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню.

Крім того, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, остання просить суд визнати автомобіль обєктом спільної сумісної власності подружжя і визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку вказаного автомобіля; припинити ОСОБА_1 право спільної власності подружжя на ? частку автомобіля і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 375 дол. США, що по курсу НБУ станом на 09.03.2016 року складає 89 437 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ? частку вартості набору інструментів та електродрелі у розмірі 1 250 грн.

Так, за твердженням позивачки, у період сумісного проживання сторони вирішили придбати автомобіль, щоб відповідач міг працювати. Усі гроші на придбання автомобіля надала саме вона, наявні у неї 200 дол. США та позичені у борг, згідно розписок, 5 050 дол. США. Так, відповідач у травні 2014 року на вказані гроші з урахуванням оформлених на себе документів придбав автомобіль за 5 250 дол. США. Крім того, сторонами було придбано набір інструментів вартістю 1 500 грн. та електродрель вартістю 1 000 грн. 29.02.2016 року сторони припинили спільне проживання, але взятий на придбання автомобіля борг залишився у розмірі 1300 дол. США. Таким чином, на думку позивачки, відповідач повинен їй повернути ? частку автомобіля з витратами на оформлення в сумі 2 525 дол. США, також її 200 дол. США, а також ? частку суми непогашеного боргу у розмірі 650 дол. США, що загалом становить 3 375 дол. США та по курсу НБУ станом на 09.03.2016 року складає 89 437 грн.

Між тим, суд з такими доводами та вимогами ОСОБА_1 погоджується частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, у них був спільний побут, мали взаємні права та обовязки.

07.05.2014 року ОСОБА_2 було придбано у ОСОБА_8 автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АІС101752 від 27.11.2007 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року та облікова картка № 39329954 від 06.05.2014 року (а.с.13-15).

Отже, автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 рокубуло придбано (зареєстровано) дійсно у період проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Крім того, факт того, що вказаний автомобіль було придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується наявними у матеріалах справи розписками:

- від 02.04.2014 року, за якою ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_6 1 400 євро або по курсу 1 800 дол. США на придбання автомобіля (а.с.20);

- від 03.04.2014 року, за якою ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_5 2 450 дол. США на придбання автомобіля (а.с.16);

- від 05.04.2014 року, за якою ОСОБА_1 взяла у борг у ОСОБА_3 800 дол. США на придбання автомобіля (а.с.19);

- від 20.05.2014 року, за якою ОСОБА_9 придбав у ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 2107 за суму 2 600 дол. США (а.с.17);

- без дати, за якою ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розписалися в тому, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_9 грошову суму в розмірі 2 600 дол. США у рахунок оплати проданого автомобіля ВАЗ 2107 (а.с.18).

Дані обставини також було підтверджено в судовому засіданні 08.07.2016 року свідками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7, які, за клопотанням позивачки, були викликані для допиту та дачі пояснень по справі та були приведені до присяги і повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.50-57, 59-62).

Статтею 74 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 рокубуло придбано (зареєстровано) у період проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за їх спільні кошти. Але і на даний час єдиним власником зазначеного автомобіля є ОСОБА_2

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1, відповідно до ст.ст. 60, 69, 70, 74 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України має право на отримання ? частки автомобіля марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року, який було придбано (зареєстровано) у період проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за їх спільні кошти.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі задоволення таких позовних вимог.

У свою чергу, суд вважає, що решта позовних вимог ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного із них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його поділу і залишає майно у спільній частковій власності.

Спірний автомобіль дійсно є неподільним майном, але при цьому на депозитний рахунок суду, у відповідності до ст.365 ЦК України, не внесено відповідної грошової суми.

У зв'язку з цим спірний автомобіль на даний час підлягає залишенню у спільному користуванні сторін. При цьому суд визнає, що кожен із співвласників автомобіля має право, відповідно до вимог ст.365 ЦК України, звернутися до суду з позовом про припинення права на частку у цьому майні, з попереднім внесенням на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми частки автомобіля.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, за яку ціну спірний автомобіль придбавався та скількі коштує він сьогодні. Відповідні клопотання про проведення експертизи щодо вартості спірного автомобіля жодною із сторін не заявлялися.

Не визначено позивачем ОСОБА_1, підстав, з яких відповідач ОСОБА_2, зобовязаний повернути їй 200 дол. США (кошти ОСОБА_1Л.) та 650 дол. США (1/2 частка суми непогашеного боргу).

Не представлено позивачем ОСОБА_1, до суду взагалі жодного доказу придбання (наявності) набору інструментів та електродрелі, ? частку вартості яких вона просила стягнути з ОСОБА_2

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частку спільного майна, у зв'язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених позовних вимог.

Крім того, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року за заявою ОСОБА_1 було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року(а.с.31-33).

Відповідно до ч.6 ст.154 Цивільного процесуального кодексу України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за доцільне заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року, скасувати.

Керуючись ст.ст. 3, 57, 60, 69, 70-71, 74 Сімейного кодексу України, ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 88, 154, 197, 208-209, 212-215, 218, 234,256 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності на ? частку спільного майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у період з 01.01.2014 року по 29.02.2016 року.

Визнати автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину автомобіля марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в сумі 1 653 (одна тисяча шістсот пятдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016 року, шляхом накладання арешту на автомобіль марки Renault, модель Kangoo 1,9D, VIN VF1FC0DAF19456183, № двигуна С044330, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХХ050094 від 30.07.2014 року скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко