Справа № 448/1080/15 Головуючий у 1 інстанції: Стецик Я.Є.
Провадження № 22-ц/783/770/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, вирішено стягувати з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованого в с. Підгать Мостиського району Львівської області, в користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4., жительки та зареєстрованої за адресою: с. Підгать Мостиського району Львівської області, аліменти на утримання малолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 700.00 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи з 12 жовтня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Розмір аліментів підлягає індексації відповідно до закону. Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_3487.20 грн. судового збору в дохід держави, які перераховано на р/р 0252, Банк УДКСУ у Мостиському районі Львівської області, МФО: 825014, , призначення платежу: судовий збір.

Стягнуто з ОСОБА_3в користь ОСОБА_5 400 грн. понесених нею витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення фактично не врахував принципу справедливості та рівності обов»язків батьків утримувати дітей, а визначаючи розмір аліментів, не врахував положень ст. 182 СК України, а також матеріальне становище позивача та відповідача та факт отримання додаткових доходів дитиною. Суд непропорційно розрахував суму судового збору відповідно до задоволених вимог та необґрунтовано стягнув в користь позивачки витрати з оплати правової допомоги. В апеляційній скарзі зазначає, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив лише з можливості отримання відповідачем мінімального заробітку, який становив згідно Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік" на момент ухвалення рішення - 1378 грн., присудив в розмірі по 700 грн. на дитину не врахувавши, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження", розмір відрахувань які стягуються з боржника не повинен перевищувати в цілому 70% заробітної плати або інших доходів боржника, а також не врахував, що матеріальне становище відповідача є гіршим, оскільки він не працює. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка працює, отримує заробітну плату в розмірі 3500.00 грн., а дитина отримує додаткові доходи. Апелянт зазначає і те, що підставою для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу підтверджується лише квитанцією колегії адвокатів Мостиського району від 29.10.2015 року № 369, не є достатнім доказом для підтвердження достовірності надання такої допомоги, оскільки до квитанції має бути подано розрахунок таких витрат, та договір про надання правової допомоги, які ОСОБА_5 суду не надала. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1000 грн. - по 500 грн. на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття з моменту пред"явлення позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Стаття 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно з ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які записані їх батьками у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2.

Судом першої інстанції також встановлено і це не заперечували сторони в суді апеляційної інстанції, що вони проживають окремо, діти проживають разом із матір»ю та знаходиться на її повному матеріальному утриманні, так як відповідач коштів на утримання дітей не надає, що також підтверджується довідкою, виданою сільським головою Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 02.11.2015 р. № 1919.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей сторін, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що обов»язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, разом з тим відповідач, як батько дітей, що зобов»язаний таку допомогу надавати, кошти на їх утримання не надає, весь тягар по матеріальному утриманню дітей сторін лежить на позивачці, яка потребує допомоги на їх утримання, та зважаючи на те, що між сторонами відсутня домовленість щодо участі відповідача в утриманні дітей в грошовій формі, прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей до досягнення ними повноліття, та з врахуванням вимог ст. ст. 180, 181, 184 СК України вірно визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дітей сторін, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з врахуванням того, що судом першої інстанції встановлено і це не заперечував відповідач в суді апеляційної інстанції, що він проживає окремо, їхні син та дочка проживають разом із матір»ю, яка їх матеріально утримує.

Присуджуючи стягнення з відповідача на користь позивачки аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі по 700.00 грн. на кожну дитину, щомісячно, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 182 СК України, прийшов до вірного висновку з врахуванням того, що відповідач не працює, за станом здоров»я не є непрацездатним, може бути працевлаштованим та отримувати дохід, що відповідач не має на утриманні інших дітей, непрацездатних батьків чи інших членів сім»ї, яких він зобов»язаний утримувати. Такий висновок суду достатньо обґрунтований та мотивований.

Розмір аліментів, які відповідач погоджується сплачувати, а саме, по 500.00 грн. на кожну дитину щомісячно, з врахуванням рівності обов»язку батьків по утриманню дитини, розмір прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», який для дітей віком до шести років становив з 01.09.2015 року до 31.12.2015 року - 1167.00 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років становив з 01.09.2015 року до 31.12.2015 року - 1455.00 грн., і який батьки повинні забезпечити дитині, не забезпечить їх прожитковий мінімум, визначений законодавством.

Безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо неправильного стягнення суми судового збору в розмірі 487.20 грн., оскільки ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірі мінімальної заробітної плати. З врахуванням того, що розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2015 року становив 1218 грн., судом першої інстанції з врахуванням ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» вірно визначено суму судового збору у розмірі 487.2 грн. (1218х0.4). Визначення суми судового збору з врахуванням розміру задоволених позовних вимог, тобто, 140.00 грн., суперечить ч.2 ст.4 (п1) вищезазначеного Закону.

Виходячи з положень ст. 84 ЦК України та з врахуванням, того, що оплата позивачкою послуг по наданню правової допомоги підтверджена квитанцією № 369 від 29.10.2015 року, виданою колегією адвокатів Мостиського району Львівської області, яка, на думку колегії суддів, є належним доказом понесених позивачкою витрат, доводи апелянта про безпідставність стягнення з нього на користь позивачки 400.00 грн. понесених нею витрат для оплати надання правової допомоги, є безпідставними та необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.