Ухвала

іменем україни

14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним пункту договору, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просила визнати п. 10.11 договору фінансового лізингу з додатками від 22 жовтня 2014 року № 0114-00473, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»), недійсним, розірвати його та стягнути з відповідача сплачені кошти у розмірі 16 600 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу з додатками, згідно з умовами якого останнє зобов'язалось придбати у власність та передати йому у користування трактор Geely Emgrand EC 7, а він (позивач) зобов'язався періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі.

Посилаючись на те, що умови фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права, як споживача, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року, позовні вимогиОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним п. 10.11 договору фінансового лізингу з додатками, укладеного 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Розірвано договір фінансового лізингу з додатками, укладений 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_3 сплачені кошти в розмірі 16 600 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 22 жовтня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 01/14-00473 з трьома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб «Geely Emgrand EC7», який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

При цьому договором визначено, що перший платіж - це платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору.

22 жовтня 2014 року ОСОБА_3 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 16 600 грн шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_3 посилався на те, що, укладаючи його, був введений в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим правочином. Також зазначав про несправедливі умови договору щодо нього, як споживача.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем є нікчемним з підстав, визначених положеннями ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав, визначених ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Крім того, пункт 10.11 розділу 10 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що в укладеному між сторонами договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п. 10.11, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства ( п. 1.4 договору).

Зазначені висновки судів відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, зокрема ст. ст. 203, 215, 220, 628, 799 ЦК України, ст. ст. 1, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, та з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Доводи касаційної скарги про невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, що відповідно до ст. 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик