Справа №490/3110/16-ц 11.08.2016 11.08.2016 11.08.2016
Провадження №22-ц/784/1660/16
Категорія 41 Головуючий суду першої інстанції - Подзігун Г.В.
Суддя доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Лептугою С.С.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 р., ухваленого за позовом

ОСОБА_3

до

Державної судової адміністрації України

(далі - ДСА України),

Господарського суду Миколаївської області,

третя особа - урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини

про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та покладення зобов'язань вчинити певні дії.

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ДСА України, Господарського суду Миколаївської області про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та покладення зобов'язань вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що на веб-сайті http://court.gov.ua «Судова влада України» та веб-сайті http://mk.arbitr.gov.ua Господарського суду Миколаївської області було розміщено статтю «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області». На його думку відомості, викладені в абз. 13 вказаної статті містять недостовірну інформацію, що порушує його особисті немайнові права, а саме право на особисті дані, право на історію особистого життя, порушує суддівський статус та право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.

На думку позивача, відповідачі через своїх офіційних осіб продовжують його принижувати, не визнають посаду голови суду як суддівську з адміністративними повноваженнями, у зв'язку з чим позивач просив :

1) визнати недостовірну інформацію, яка міститься на веб-сайті http://court.gov.ua «Судова влада України» та веб-сайті http://mk.arbitr.gov.ua Господарського суду Миколаївської області в абз. 13 статті «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області», а саме: «З прийняттям цього Закону починається новий період діяльності та розвитку Миколаївського обласного арбітражного суду. 19 червня 1992 року вважається днем формування арбітражного суду Миколаївської області як органу судової влади. Цього дня було призначено на посади суддів - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12»;

2) зобов'язати відповідачів Державну судову адміністрацію України та Господарський суд Миколаївської області не пізніше наступного дня від набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію та викласти на веб-сайті http://court.gov.ua «Судова влада України» та веб-сайті http://mk.arbitr.gov.ua Господарського суду Миколаївської області абз. 13 статті «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області» в наступній редакції: «Позачерговою постановою Верховної Ради України від 31.01.92 року було призначено головою арбітражного суду Миколаївської області ОСОБА_3, на якого було покладено завдання по сформуванню арбітражного суду області.

За короткий строк було вирішена штатна чисельність робітників суду (21 працівник). 19 червня 1992 року були призначені на посаду заступника голови ОСОБА_5, перших суддів - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_6. Тому саме 19 червня вважається днем сформування арбітражного суду Миколаївської області як органу судової влади»;

3) заборонити Господарському суду Миколаївської області розміщувати недостовірну інформацію щодо суддівської посади ОСОБА_3 в мережі Інтернет та інших виданнях.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на підставі наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, на веб-сайті http://court.gov.ua «Судова влада України» та веб-сайті http://mk.arbitr.gov.ua Господарського суду Миколаївської області станом на 5 квітня 2016 р. було розміщено статтю «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області». У вказаному нарисі було окреслено історію розвитку Господарського суду Миколаївської області від його витоків до сьогодення.

В абзацах 12, 13 вказаного нарису вказано, що Закон України «Про арбітражний суд» від 4 червня 1991 р. уперше започаткував здійснення правосуддя в господарських відносинах спеціалізованими судовими установами. Арбітраж було реорганізовано в арбітражний суд.

З прийняттям цього Закону починається новий період діяльності та розвитку Миколаївського обласного арбітражного суду. 19 червня 1992 року вважається днем формування арбітражного суду Миколаївської області як органу судової влади. Цього ж дня було призначено на посади суддів - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_3».

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що зазначена вище інформація є недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, оскільки його у 1992 році було призначено не на посаду судді, а на посаду голови арбітражного суду Миколаївської області, що є найвищою суддівською посадою.

Так, Постановою Верховної Ради України від 31 січня 1992 року № 2082-ХІІ «Про призначення голів арбітражних судів Кримської АРСР, областей та міста Києва», відповідно до ст. 97 Конституції України та статті 23 Закону України «Про арбітражний суд» ОСОБА_3 було призначено головою арбітражного суду Миколаївської області.

1 лютого 1994 року позивачу було видано посвідчення НОМЕР_1, яким посвідчується те, що він є Головою арбітражного суду Миколаївської області.

Згідно з довідкою Господарського суду Миколаївської області від 28 березня 2016 року ОСОБА_3 з 7 травня 1990 року і по теперішній час працює в Господарському суді Миколаївської області.

31 січня 1992 року ОСОБА_3 відповідно до вищезазначеної Постанови ВРУ призначений на посаду голови Арбітражного суду Миколаївської області.

З 5 липня 2001 року Арбітражний суд Миколаївської області було реорганізовано в Господарський суд Миколаївської області на підставі Закону України «Про арбітражний суд».

З 6 вересня 2004 року відповідно до Указу Президента України від 4 вересня 2004 року № 1041/2004 ОСОБА_3 увільнений від виконання обов'язків голови Господарського суду Миколаївської області.

Згідно зі ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»)

Разом з тим, судом не встановлено юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову.

Так, суд вірно виходив з того, що хоча інформація викладена в статті «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області» має деякі неточності, проте викладену в ній інформацію не можна вважати неправдивою.

Зокрема, не можна вважати неправдивими відомості про те, що позивач був суддею арбітражного суду Миколаївської області.

Так, відповідно до ст. 23 Закону України «Про арбітражний суд» (в редакції на час призначення ОСОБА_3 головою суду) голови арбітражних судів областей, м. Києва та їх заступники, арбітр арбітражного суду призначаються Верховною Радою Української РСР за поданням Голови Вищого арбітражного суду Української РСР безстроково.

При цьому, відповідно до ст. 20 вказаного Закону арбітром є посадова особа арбітражного суду. Арбітру надаються повноваження, необхідні для вирішення господарського спору, які визначаються цим Законом, Арбітражним процесуальним кодексом Української РСР. Голова Вищого арбітражного суду Української РСР, його заступник, голова арбітражного суду Кримської АРСР, голови арбітражних судів областей, м. Києва, їх заступники мають статус арбітра.

Таким чином, Законом «Про арбітражний суд» голова арбітражного (господарського) суду є одночасно також і арбітром (суддею).

Не встановлено судом й обставин того, що відповідачами було поширено таку неправдиву інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдало шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджало позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»

під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

При цьому, відповідно до п. 18 постанови Пленуму саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права або ж завдано шкоди його честі, гідності та/або діловій репутації.

Проте, всупереч вказаним положенням та положенням ст. 60 ЦПК України, позивач не довів факт порушення його особистих немайнових прав поширенням вищезазначеної інформації.

Сам факт розповсюдження інформації про дату призначення позивача до арбітражного суду Миколаївської області, а також вказівка на те, що позивача було призначено на посаду судді цього суду і не вказівка про його призначення на посаду голови суду не принижує цінність ОСОБА_3, не применшує оцінку його в очах оточуючих осіб; не надає оцінки діям ОСОБА_3 з точки зору їх відповідності критеріям «добро» і «зло».

Крім того, у статті не надається також і оцінка діловим чи професійним якостям ОСОБА_3 при виконанні ним службових обов'язків, а виключно в ретроспективному аспекті констатується факт призначення ОСОБА_3 до арбітражного суду Миколаївської області.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що викладена в статті «Нарис історії Господарського суду Миколаївської області» інформація не порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Посилання представника позивача про те, що інформація про дату його призначення суддею Миколаївського обласного арбітражного суду 19 червня 1992 року є недостовірною, оскільки його фактична дата призначення є 31 січня 1992 року, не може бути підставою для її спростування цієї інформації у спосіб передбачений ст. 277 ЦК України, тому що така інформація не призвела до порушення особистих немайнових прав позивача.

Доводи апелянта стосовно того, що недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема позивачу завданий утиск його права на повагу до гідності та честі та на недоторканості ділової репутації, то колегія суддів не може погодитися з такими твердженнями, оскільки вони жодними доказами не підтвердженні.

Не підлягають задоволенню й доводи апелянта стосовно повернення надмірно сплаченого судового збору, оскільки судовий збір сплачено позивачем відповідно до п. 2 ст. 4 та п. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», так як в позовній заяві об'єднано три самостійних вимоги немайнового характеру, пов'язаних між собою (п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 р. « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський