Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. посилаючись на те, що вона є власником індивідуального житлового будинку в с.Матюші Білоцерківського району, вул..Левицького, 70, який вона отримала у спадщину після смерті матері ОСОБА_3. В даному будинку зареєстрований, але не проживає, член сім»ї колишнього власника відповідач ОСОБА_1, брат позивачки. Позивачка стверджує, що реєстрація відповідача у вказаному житловому будинку порушує її права власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися, права відповідача на дане житло були похідними від прав попередньої власниці і припинилися з її смертю. Позивачка просить суд захистити її права власника будинку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку № 70 по вул..Левицького в с.Матюші Білоцерківського району.

В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала.

Відповідач проти позову заперечував, стверджував, що все життя проживає у спірному будинку, пенсіонер, інвалід, іншого житла не має.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 листопада 2014 року померла ОСОБА_3, власниця житлового будинку в с.Матюші Білоцерківського району, вул..Левицького, 70. Позивачка ОСОБА_1 набула вказаний житловий будинок у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.09.2015 р./ а.с.6-8/

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1, син померлої ОСОБА_3 та брат позивачки ОСОБА_1, зареєстрований у вказаному житловому будинку з 04.11.2010 р. / а.с.14/, фактично проживає з народження і по теперішній час, в даний час є непрацездатний за віком. В суді не знайшов свого підтвердження той факт, що відповідач добровільно залишив спірний будинок і постійно проживає у співмешканки в с.Глибічка Білоцерківського району. Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили, що ОСОБА_1 постійно проживає в с.Матюші, спочатку вони жили вдвох з матір»ю, а після її смерті відповідач проживає в будинку один, підтримує житло у належному стані, обробляє присадибну ділянку, годує домашніх тварин, позивачка постійно проживає у м.Білій Церкві і приїзджає у село дуже рідко. Суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які стверджували, що відповідач тривалий час не проживає в с.Матюші, поскільки вони не бачили відповідача у спірному будинку, коли навідували ОСОБА_3 за її життя.

В судовому засіданні позивачка підтвердила той факт, що вона постійно проживає і зареєстрована у м.Білій Церкві, з осені 2015 року у вищевказаному будинку не була через конфлікт з братом.

Відповідно до ст..29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду / про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою/, свідоцтва про смерть.

Підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, передбачені нормами житлового та цивільного законодавства , а саме, статтями 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК України.

Позивачка в обґрунтування своїх вимог посилається на приписи статті 346 ЦК України, згідно якої право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна або смерті власника, а житлові права члена сім»ї колишнього власника житла є похідними від прав самого власника. Позивачка вважає, що її права власника житла потребують захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням належного їй будинку, оскільки житлові права відповідача на цей будинок припинилися після смерті колишнього власника ОСОБА_3

Суд не може погодитися з такою позицією позивачки , оскільки вважає, що вибраний нею спосіб захисту не може бути застосований до спірних правовідносин без встановлення обумовлених чинним законодавством підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні таких обставин встановлено не було, що в даному випадку є підставою для відмови у задоволенні позову. Дані висновки узгоджуються з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у постанові Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13,15,16, 29,346,391 ЦК України, Законом України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст..ст.10,1160,61,209-218,292.293 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_9