У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення коштів за договором банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення 5 571,56 доларів США банківського вкладу та 748,72 доларів США упущеної вигоди, посилаючись на те, що 27 січня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN1402 вклад «Стандарт». Відповідно до довідки № 6177964 від 12 липня 2014 року, виданої Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк» сума грошових коштів на рахунках становить 5 571,56 доларів США. 23 січня 2015 року він звернувся з заявою про повернення банківського вкладу, однак відповідач йому відмовив у поверненні банківського вкладу.

Оскільки за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, позивач вважає відмову відповідача у поверненні вкладу незаконною та безпідставною, тому просив вказані кошти стягнути в судовому порядку, а також відшкодувати упущену вигоду в розмірі 748,72 доларів США.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, просить рішення суду першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Увалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відкриття депозитного рахунку в банку та знаходження залишку грошових коштів на депозитному рахунку, оскільки суду не надані оригінали договору банківського вкладу та квитанції про внесення грошових коштів.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи 27 січня 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір № SAMDN1402 вклад «Стандарт», згідно з яким в регіональному відділенні ПАТ КБ «Приватбанк», яке знаходиться у м. Інкерман філії Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк», було відкрито особовий рахунок по цьому договору, відповідно до якого ОСОБА_6 передав банку грошові кошти в розмірі 2 058,49 доларів США на термін вкладу - по 27 липня 2014 року включно на умовах визначених вказаним договором.

23 січня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про повернення суми вкладу та нарахованих відсотків, однак банк кошти не повернув.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували відкриття депозитного рахунку в банку та знаходження залишку грошових коштів на вказаному рахунку, оскільки договір банківського вкладу не містить мокрого відбитку печатки банку, а довідка про стан рахунку, яка датована 12 липня 2014 року не могла бути виданою Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «ПриватБанк», так як її діяльність була припинена у травні 2014 року Постановою Національного Банку України № 260 від 06 травня 2014 року.

Однак суди не звернули уваги на те, що пунктом 20 договору № SAMDN1402 вклад «Стандарт» від 27 січня 2014 року передбачено, що при укладенні договору банком використовується факсимільне відтворення підпису Голови Правління банку, а також відтворення відтиску печатки банку технічними печатними засобами. Крім того, суду першої інстанції для огляду було надано оригінал договору № SAMDN1402 вклад «Стандарт» від 27 січня 2014 року та оригіналів квитанцій про внесення коштів на рахунок № НОМЕР_1, що підтверджується написом судді «З оригіналом вірно» на ксерокопіях вказаного договору та квитанціях (а. с. 98 - 100), а тому висновок суду про те, що вказаний договір не може бути належним доказом, який підтверджував би відкриття депозитного рахунку в банку, є помилковим.

Що стосується належних доказів, які б підтверджували знаходження залишку грошових коштів на депозитному рахунку, то поза увагою суду залишились положення ч. ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, згідно з якими особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, саме відповідач у справі повинен доводити у суді відсутність своєї вини у невиконанні зобов'язання за договором банківського вкладу «Стандарт», або ж довести факт виконання ним даного зобов'язання.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір вказаних вимог закону не врахував, та не звернув уваги на те, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України була надана копія договору № SAMDN1402 вклад «Стандарт» від 27 січня 2014 року та копії квитанцій про внесення коштів на рахунок банку, а також заява, адресована ПАТ КБ «Приватбанк» 21 січня 2015 року, в якій він просив повернути суму вкладу та нараховані відсотки на вклад, у зв'язку із закінченням строку дії договору, а відповідачем, в свою чергу, не надано доказів виконання чи невиконання умов вказаного договору.

Оскільки обставини, пов'язані із перевіркою правильності визначення обставин справи та оцінки наданих сторонами доказів, судами з`ясовувались неналежним чином, чим порушено норми процесуального права ( ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова Г.І. Мостова