Справа № 523/8319/14-ц
Провадження №2/523/3657/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2016 р.

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі Дзюба Г.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, про усунення перешкод у користуванні власністю, про зобовязання надання ключів від квартири, а також за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, про усунення перешкод у користуванні власністю, про зобовязання надання ключів від квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2001 року між Позивачем та Відповідачкою було зареєстровано шлюб.

13 жовтня 2011 року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3. Рішення набрало чинності 25 жовтня 2011 року.

За час шлюбу, Позивач та Відповідач за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. Загальна площа квартири становить 110,3 кв.м.

Вказана квартира була придбана за договором купівлі - продажу від 08.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Право власності на квартиру було зареєстроване 08.02.2008 року.

Зазначена квартира придбавалася для спільного проживання у ній Позивача, Відповідачки та їхніх спільних дітей. Вони усі разом проживали у квартирі з моменту її придбання до грудня 2012 року, коли Відповідачка забрала у Позивача ключі від вхідних дверей квартири та перестала пускати до неї Позивача.

Позивач стверджує, що квартира придбавалася за спільні кошти Позивача та Відповідачки. Позивач працював та відкладав кошти на придбання квартири. Крім того, Позивачу допомогли його батьки та надали кошти на придбання та ремонт квартири.

Позивач за власні кошти придбавав меблі та інші елементи інтер'єру. Приймав активну участь у вихованні дітей. Дбав про матеріальне забезпечення дітей та дружини.

На підставі викладеного, позивач просить

1.Визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

2.Поділити квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 у рівних частках - по 1/2 частці кожному з них.

3.Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м, припинивши при цьому право власності ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 на цю частину (частку) квартири.

4.Вселити ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.

5.Зобов'язати ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 161 в будинку № 42 по вул. Марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.

6.Зобов'язати ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири № 161 в будинку № 42 по вул. марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м. (Т.2, а.с. 98-99)

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці ще до реєстрації шлюбу належала квартира АДРЕСА_2. В жовтні 2007р. вона вирішила продати належну їй квартиру АДРЕСА_2, а на отримані кошти придбати іншу квартиру. 18 жовтня 2007р. вона продала вищевказану квартиру за 479750 гривень, а на отримані кошти через три тижня придбала за договором купівлі-продажу від 8.11.2007р. квартиру АДРЕСА_3. При цьому дану квартиру вона придбала лише 61500 гривень, тобто за суму, яка значене менше аніж вона продала свою колишню квартиру. ОСОБА_4 стверджує, що кошти від ОСОБА_3 вона на придбання квартири вона не залучала, а також віна квартиру ніколи не претендував, а тому не був в ній зареєстрований.

На підставі викладеного, ОСОБА_4 просила визнати квартиру АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав уточненні позовні вимоги та пояснив, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок спільних коштів позивача та відповідачки, а також кошти на її придбання дали батьки позивача. В квартирі був зроблений ремонт за рахунок коштів позивача та його батьків.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що квартира АДРЕСА_3 були придбана за рахунок коштів від продажу квартири квартиру АДРЕСА_2, яка належала позивачці ще до реєстрації шлюбу. Вона пояснила, що позивач, а також його батьки будь-яких коштів на придбання квартири, а також на її ремонт не надавали, оскільки коштів від продажу колишньої квартири вистачало на придбання та ремонт нової квартири.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, аналізуючи у сукупності надані сторонами докази, пояснення свідків, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, про поділ сумісної власності подружжя, про вселення, про усунення перешкод у користуванні власністю, про зобовязання надання ключів від квартири не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю підлягають задоволенню у повному обсязі.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 („Афанасопуло) ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 10 серпня 2001р. по 13 жовтня 2011р. (а.с. 6)

Судом встановлено, що ОСОБА_4 („Циктор) ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1999р., який був визнаний дійсним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.06.2007р. (Т.1.,а.с.184- 187)

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Таким чином, квартира АДРЕСА_4 була особистою приватною власністю ОСОБА_4, окрім того, даний факт визнавався сторонами в процесі розгляду справи.

18 жовтня 2007р. за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_4 за 479750 гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, у реєстрі за № 2570.

В звязку з чим, в силу п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України кошти у розмірі 479750 гривень, які отримані ОСОБА_4 є її особистою приватною власністю.

Судом також встановлено, що 08 листопада 2007р. на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 за 61500 гривень. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, у реєстрі за №14322. Судом встановлено, перед придбанням квартири ОСОБА_3 надав письмову згоду на придбання даної квартири шляхом витрачення спільних коштів. (Т1., а.с. 199-200).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за рахунок спільних коштів подружжя, а саме тому, нотаріус отримала згоду іншого подружжя на придбання квартири.

Суд вважає, що вищевказане твердження представника позивача не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, вищевказана згода повинна була бути обовязкова отримана. При цьому, сам факт надання вищевказаної згоди не може свідчать, що майно яке буде придбане буде обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В постанові від 2 жовтня 2013 року по справі № 6-79цс 13 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно.

Крім того, в постанові від 16.12.2015р. по справі №6-2641цс 15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає, що доказом того, що квартира АДРЕСА_3була придбана за рахунок коштів, які відповідачці належали особисто є факт продажу 18 жовтня 2007р. квартири АДРЕСА_4 за 479750 гривень, яка належала їй на праві особистої приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач в якості доказів надання коштів на придбання квартири АДРЕСА_3 посилається на той факт, що він працював, допомагав матеріально дітям, а також на пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

З трудової книжки позивача вбачається, що він працював в спірний період, тобто листопад 2007р., в КП „Одеспроект геодезистом-техніком. (Т.2, а.с. 75)

Крім того, судом встановлено, що дійсно позивач доглядав за неповнолітніми дітьми, що вбачається з довідок закладу „Яслі-садок № 293 від 06.06.2016р. № 78, „Яслі-Садок № 299 від 07.06.2016р. за № 53, Гімназії № 7 від 10.06.2016р. № 376.

Однак суд вважає, що вищевказані довідки не можуть бути розцінені судом як докази надання коштів на придбання квартири.

Суд також вважає, що пояснення свідка ОСОБА_11 про факт надання подружжю коштів у розмірі 40000 доларів США не підтверджений жодним доказом, окрім того, свідок є матірю позивача, а тому, суд її покази сприймає критично.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що конкретно він не приймав участь у придбанні квартири, а лише знає про її придбання зі слів позивача.

Таким чином, єдиним та допустимим доказом придбання спірної квартири є факт отримання відповідачкою коштів у розмірі за 479750 гривень за рахунок майна, що належало їй на праві особистої приватної власності.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

В звязку з чим, наступні позовні вимоги

- поділ квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 у рівних частках - по ? частки за кожним;

про визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м, шляхом припинення права власності ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 на цю частину (частку) квартири;

про вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.;

про зобов'язання ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 161 в будинку № 42 по вул. Марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.;

про зобов'язання ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м. необхідно залишити без задоволення у повному обсязі, оскільки вони є похідними під первісних вимог.

В той же час, суд вважає, що позовні ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю необхідно задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1), яка була придбана за договором купівлі-продажу від 08.11.2007р., який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, у реєстрі за № 14322.

На підставі викладеного, керуючись ст. 57, 60,65 СК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про

1.визнання квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_5;

2.поділ квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м., між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 у рівних частках - по ? частки за кожним;

3.визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м, шляхом припинення права власності ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 на цю частину (частку) квартири;

4.вселення ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.;

5.зобов'язання ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою № 161 в будинку № 42 по вул. Марсельській в м. Одесі, загальною площею 110,3 кв.м.;

6.зобов'язання ОСОБА_4 (прізвище до розлучення - Афанасополо) ОСОБА_7 надати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, загальною площею 110,3 кв.м.

-залишити без задоволення у повному обсязі.

2. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

3. Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1), яка була придбана за договором купівлі-продажу від 08.11.2007р., який був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, у реєстрі за № 14322.

4. Стягнути з ОСОБА_3 (іпн. НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 615 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя