Дата документу 17.12.2016
Провадження № 2/334/27/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2015р. Ленінський райсуд м.Запоріжжя у складі:

головуючого - Махіборода Н.О.;

при секретарі - Кузьменко О.О.;

за участі адвоката - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири,

В С Т А Н О В И В :

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності - ОСОБА_6, громадянки ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848. В цій квартирі зареєстрованих осіб не було.

ОСОБА_6 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, АДРЕСА_2.

23.06.2010р. ОСОБА_6 померла.

Після її смерті, дочка ОСОБА_6 ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м.Санкт-Петербург, та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2011р., відповідно до яких, вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м.Санкт-Петербург, ОСОБА_7, АДРЕСА_2, та на грошові вклади і компенсації, які належали за життя матері позивачки.

24.01.2013р. позивачка ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 23.06.2010р., зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира АДРЕСА_1.

Постановою від 26.06.2013р. нотаріус ОСОБА_8 відмовила позивачці у вчиненні нотаріальних дій, т.я. на той час, АДРЕСА_3 не належала на праві власності померлій ОСОБА_6

Рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. право власності в порядку спадкування за законом було визнано за ОСОБА_3, який 22.01.2013р. продав квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_9, після чого, ОСОБА_4 05.04.2013р. продала квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10

За апеляційною скаргою ОСОБА_2, 11.09.2013р. Запорізький апеляційний суд скасував рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. та ухвалив нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_6, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, було відмовлено.

Після чого, позивачка по справі звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3, укладеного 22.01.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, визнання за ОСОБА_2 права власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири у відповідача по справі - ОСОБА_5

Позивачка ОСОБА_2 жодного разу в суд не зявилася, надавши суду письмові пояснення щодо підтвердження своїх позовних вимог /а.с.24-29 т.№2/. Інтереси позивачки в судових засіданнях представляла адвокат ОСОБА_11 за нотаріально посвідченою довіреністю від 20.08.2013р. /а.с.40 т.№1/, яка підтвердила вимоги позивачки ОСОБА_2 та наполягала на їх задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_6, т.я. у встановлений законом строк, вона звернулася до нотаріальної контори та отримала свідоцтва про право на спадкування за законом. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Позивачка прийняла спадкове майно, вважаючи себе спадкоємцем не тільки майна, що знаходилося на території ОСОБА_7, але і на майно, що знаходилося на території України, тобто, на квартиру в м.Запоріжжі, т.я. незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. А відповідно із правовими позиціями, які регулюють міжнародне право щодо права спадкування, якщо спадкоємець успадкував частку спадкового майна, та не відмовився від її іншої частки, вважається що він прийняв всю спадщину.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 жодного разу в судові засідання не зявилися, про час та місце слухання справи, вони повідомлялися завчасно простою та рекомендованою кореспонденцією. Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_12, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 05.09.2013р., надавав суду письмові заперечення від 12.03.2014р. на позов ОСОБА_2, але після винесення ухвали апеляційним судом Запорізької області від 25.12.2014р. про залишення без змін ухвали Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 20.12.2013р. про відкриття провадження по справі, на виклики до суду не зявлявся.

Відповідач ОСОБА_5 та його адвокат ОСОБА_1, який діяв на підставі договорів про надання правової допомоги від 30.09.2014р. та від 30.09.2015р., проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. У звязку із чим, ОСОБА_2, громадянка ОСОБА_7, якщо вона вважала себе спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 23.06.2010р., повинна була у встановлений законом строк, звернутися до нотаріуса в ОСОБА_7 за місцем знаходження спадкового майна, однак, позивачка звернулася до нотаріуса в м.Санкт-Петербург тільки 27.07.2011р., пропустивши встановлений законом строк. Крім того, щодо спадкового майна в м.Запоріжжі, то позивачка, також, повинна була керуватися положеннями ч.1 ст.1269 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадку. Але позивачка звернулася до нотаріуса в м.Запоріжжі із заявою про прийняття спадку тільки 24.01.2013р., пропустивши встановлений законом строк. На той час квартира вже двічі була продана, та відповідач ОСОБА_5, якому квартира належить на праві власності, є добросовісним набувачем. Тому, у вимогах позивачки, відповідач ОСОБА_5 та його адвокат ОСОБА_1, просять суд відмовити у повному обсязі.

Заслухавши представника позивачки, відповідача ОСОБА_5 та його адвоката ОСОБА_1, та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності - ОСОБА_6, громадянки ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848 /а.с.16 т.№1/.

Як встановлено в судовому засіданні, в цій квартирі зареєстрованих осіб не було.

ОСОБА_6 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, АДРЕСА_2 /а.с. 227 т.№1/.

23.06.2010р. ОСОБА_6 померла /а.с.12 т.№1/.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_6, її дочка ОСОБА_2, звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м.Санкт-Петербург із заявою від 27.07.2011р. про прийняття спадку /а.с.225-226 т.№1/. Відповідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 21.09.2011р., вона успадкувала 1/3 частку квартири за адресою: м.Санкт-Петербург, ОСОБА_7, АДРЕСА_2, та грошові вклади і компенсації, які належали за життя матері позивачки /а.с.237-238 т.№1/.

24.01.2013р. позивачка ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу ОСОБА_8 із заявою про прийняття спадку за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла 23.06.2010р., зазначивши, що до спадкового майна входить: квартира АДРЕСА_1 /а.с.214 т.№1/.

Постановою від 26.06.2013р. нотаріус ОСОБА_8 відмовила позивачці у вчиненні нотаріальних дій, т.я. на той час, АДРЕСА_3 не належала на праві власності померлій ОСОБА_6 /а.с.243-244 т.№1/.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 за життя на території України не мешкала, а декілька років до своєї смерті, вона здавала АДРЕСА_3, яка їй належала на праві власності, за договорами оренди /а.с.249-253/.

Дізнавшись про смерть ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3, який орендував квартиру, звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_6, встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. позов ОСОБА_3 було задоволено в повному обсязі із визнанням за ним права власності на АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом /а.с.45-47 т.№1/.

Після чого, 22.01.2013р. ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_9, а потім, ОСОБА_4 05.04.2013р. продала квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10, що підтверджується довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.20-22 т.№1/.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2, 11.09.2013р. Запорізький апеляційний суд скасував рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. та ухвалив нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_6, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, було відмовлено /а.с.8-10 т.№1/.

Після чого, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_3, укладеного 22.01.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_9, визнання за ОСОБА_2 права власності на цю квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири у відповідача по справі - ОСОБА_5

Відповідно до вимог ст.11 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повних та всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 є єдиною спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_6, т.я. відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, вона входить до першої черги на право спадкування за законом як рідна дочка померлої. Ці обставини підтверджені документами, які знаходяться в матеріалах спадкової справи, направленої до суду приватним нотаріусом ОСОБА_8, частка яких, була витребувана із матеріалів спадкової справи, надісланої від нотаріуса ОСОБА_13 із м.Санкт-Петербург /а.с.213-245 т.1/.

Про смерть матері, яка померла 23.06.2010р., як пояснила представник позивачки в судовому засіданні, ОСОБА_2 дізналася тільки в 2011р., т.я. мати позивачки з 01.12.2009р. перебувала у розшуку, що підтверджується довідкою Управління ВС по Виборгському району м.Санкт-Петербург, ОСОБА_7 /а.с.178 т.№1/.

Дізнавшись про смерть матері, позивачка, у встановлений законом строк, звернулася до нотаріуса за місцем знаходження спадкового майна в м.Санкт-Петербург, ОСОБА_7 та отримала свідоцтва про право на спадкування за законом. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. Позивачка прийняла спадкове майно, вважаючи себе спадкоємцем не тільки майна, що знаходилося на території ОСОБА_7, як вона зазначила в своїх письмових поясненнях, направлених до суду /а.с.24-29 т.№2/, але і на майно, що знаходилося на території України, тобто, на квартиру в м.Запоріжжі, т.я. незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. Право на успадкування нерухомого майна, згідно зі статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», регулюється законодавством країни, на території якої знаходиться це майно.

Крім того, відповідно положень ст.1 «Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам», ратифікованої Україною 10.11.1994р. із застереженнями та доповненнями від 21.01.2006р. за листом Міністерства юстиції №26-53/7, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони, а також, громадяни кожної з Договірних Сторін, та інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи, і можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони. Ця конвенція ратифікована і Російською Федерацією, на території якої є чинною.

Тобто, позивачка, громадянка ОСОБА_7, відповідно до вимог ст.410 ЦПК України, має право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів та на неї поширюється дії та положення законодавчіх актів, що є дійсними та території України. Вона має права та обовязки нарівні з фізичними та юридичними особами України.

Відповідно до вимог ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останне місце проживання спадкодавця. А якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини.

Судом встановлено, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої 23.06.2010р., є м.Санкт-Петербург, ОСОБА_7, де їй на праві власності належала 1/3 частка квартири АДРЕСА_4, на яку позивачка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.09.2011р.

Відповідно вимог ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тому, відповідно вимог закону, вважається що позивачка, яка не була усунена від права спадкування, відповідно до вимог ст.1224 ЦК України, прийнявши спадок в ОСОБА_7, прийняла і спадкове майно, що знаходилося на території України, а саме, АДРЕСА_3.

Посилання відповідача ОСОБА_5 та його адвоката на те, що позивачка пропустила строк звернення до нотаріуса в ОСОБА_7 із заявою від 27.07.2011р. про прийняття спадку після смерті матері, померлої 23.06.2010р., є безпідставними, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_6 перебувала у розшуку, і про час смерті матері, позивачка дізналася тільки в 2011р., у звязку із чим, у встановлений законом строк вона подала заяву про прийняття спадку та отримала свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обовязків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Право власності в України повинно спиратися на певний титул /правовстановлюючий документ/, для того, щоб бути доведеним перед іншими особами.

Згідно вимог ст.16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Таким чином, суд вважає що представником позивачки, обраний законний спосіб захисту прав позивачки, а саме, звернення до суду для винесення рішення щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на квартиру після смерті матері, тобто, цей спосіб передбачений законом і відповідає йому.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Запорізького апеляційного суду від 11.09.2013р. було скасоване рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р. щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом, тобто, судом встановлено, що спірна квартира була відчужена ОСОБА_4 22.01.2013р. особою, яка не мала право на її відчуження. Тобто, судом безспірно встановлено нікчемність договорів, які були укладені після встановлення факту того, що ОСОБА_3 не був законним власником спірної квартири.

Тобто, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача, а саме, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. А якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Крім того, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший.

Позивачка та її представник просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу АДРЕСА_3, укладений 22.01.2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9, однак, визнавати цей договір недійсним не має потреби, оскільки в цьому випадку має місце віндікаційний позов про витребування майна, про що також, наполягають позивачка та її представник.

Тому, якщо під час розгляду справи буде встановлено що нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким судом, в позові про визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири слід відмовити.

Відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з власної волі. При цьому, відповідно до вимог п.26 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд повинен врахувати, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких зазначений в ч.1 ст.388 ЦК України.

В ході судового слідства було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 заволодів майном померлої ОСОБА_6 безпідставно, не враховуючи волі спадкоємця майна позивачки по справі. Оскільки відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача переходить до спадкоємців власника майна, в даному випадку до спадкоємиці ОСОБА_14

Посилання відповідача ОСОБА_5 та його адвоката на те, що спадкодавець ОСОБА_6, власник спірної квартири, за життя, з власної ініціативи, передала її третій особі ОСОБА_3 /ОСОБА_15В./ за договором оренди, є безпідставними, оскільки, є чиним рішення Запорізького апеляційного суду від 11.09.2013р. про скасування рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 21.11.2012р., та про відмову у позові ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю із ОСОБА_6, встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом. На теперішній час, а саме, на момент винесення даного рішення, спірна АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848, та входить до переліку спадкового майна після її смерті.

А оскільки, позивачка ОСОБА_14, яка є єдиною спадкоємицею після смерті матері ОСОБА_6, прийняла спадкове майно, що знаходиться на території ОСОБА_7, то вона має право на спадкування майна, що знаходиться на території України. Тому, її позовні вимоги щодо визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири із чужого незаконного володіння у добросовісного набувача ОСОБА_5, є законними, обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження представленими по сплаві доказами.

А також, рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також, скасування попередньої реєстрації /ст.19,27 Закону України від 01.07.2004р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»/.

Крім того, суд вважає, що судові витрати, які були понесені позивачкою при зверненні до суду із позовними вимогами в сумі 3040гр., підлягають задоволенню та стягненню із відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 При цьому, суд вважає, що ОСОБА_5, як добросовісний набувач, повинен бути звільнений від відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.10,60,88,212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 визнати частково.

Визнати за ОСОБА_2, громадянкою ОСОБА_7, право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, померлої 23.06.2010р., якій квартира належала на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.10.2000р., посвідченого нотаріусом Першої Запорізької державної нотаріальної контори-2 за реєстровим № 2-848.

Витребувати з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на користь громадянки ОСОБА_7 ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 суму судового збору 3040гр.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: