Справа № 465/3174/15 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/3899/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Іванової О.О.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу, -

в с т а н о в и л а:

18 травня 2015 року ОСОБА_6 звернувся в суд з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 14 323,17 грн. відшкодування інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 1 262,39 грн., всього 15 585,56 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06 липня 2010 року з вини відповідача відбулась ДТП, внаслідок якого було пошкоджено його транспортний засіб. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року стягнуто з відповідача на його користь 18 214,96 грн. матеріальної шкоди, 1 000,00 грн. моральної шкоди, 706 грн. судових витрат, а всього стягнуто 19 920,96 грн. Незважаючи на це, відповідач коштів не повернув, чим порушив виконання грошового зобовязання.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його необґрунтованим, таким що не відповідає дійсним обставинами справи і вимогам закону, ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що 06 липня 2010 року з вини відповідача відбулась ДТП, внаслідок якого було пошкоджено його транспортний засіб. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28 березня 2013 року стягнуто з відповідача на його користь 18214,96 матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, 706 грн. судових витрат, а всього стягнуто 19 920,96 грн. Незважаючи на це, відповідач коштів не повернув, чим порушив виконання грошового зобовязання. У звязку з цим просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу,суд першої інстанції виходив з того, що грошове зобовязання у ОСОБА_4 виникло на підставі рішення суду і стягнення суми заборгованості проводилося в примусовому порядку на підставі виконавчого листа № 2-1786/11, який виконаний в повному обсязі, і 26.06.2015 року у відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем провадження було закрито, у звязку з чим прийшов до висновку, що вимоги ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується, оскільки між сторонами відсутні грошові зобовязання.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.03.2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 18 921,96 грн. в порядку відшкодування позивачу матеріальної та 1000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 6).

Стягнення суми проводилося в примусовому порядку на підставі виконавчого листа № 2/465/1068/13, виданого 29.10.2014 року (а.с. 7).

26.06.2015 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець закінчив виконавче провадження по виконавчому листу № 2/465/1068/13, виданому 29.10.2014 року, оскільки борг боржником оплачено в повному обсязі (а.с. 46).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до пункту 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже такі зобов'язання зводяться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

З огляду на викладене, неможливо погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що зобов'язання по сплаті коштів, яке виникло на підставі рішення суду, не є грошовим.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок інфляційних та 3% річних проведено правильно.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 необхідно стягнути відшкодування інфляційних втрат в сумі 14 323,17 грн. та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 1 262,39 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Такі підтверджено документально і вони становлять 511,56 грн. (а.с. 1, 74).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) 14 323,17 грн. (чотирнадцять тисяч триста двадцять три гривні 17 копійок) відшкодування інфляційних втрат та 1 262,39 грн. (одну тисячу двісті шістдесят дві гривні 39 коп.) 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 511,56 грн. (пятсот одинадцять гривень 56 коп.) оплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7