Справа № 459/923/16 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4901/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

за участі секретаря: Цап П.М.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

встановила:

Оскарженим рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є завідомо неправосудне, тому що не ґрунтується на законності, верховенства права, вимогах закону та були прийнято без дотримання Конституції та законів України. Вважає, що рішення суду першої інстанції також не ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Зазначає, що суд з власної ініціативи не має права витребовувати докази і враховуючи те, що відповідач не вказував обставини, на які посилається суд, та відповідач не надав суду ніяких доказів, які б спростували його позовні вимоги, тому апелянту не зрозуміло на якій підставі суд без доказів відмовив у позовних вимогах. Вважає, що суд зобов'язаний був застосувати норми Конституції України, як норми прямої дії.

При цьому, суд зобов'язаний був застосувати до спірних правовідносин:

- ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України;

- Рішення Конституційного Суду України №6-зп від 25.11.1997 року, №9-зп від 25.12.1997 року, №12-рп від 03.10.2001 року, № 15-рп/2002 від 09.07.2002 року;

- ст.ст. 16, 22, 1167, 1176 ЦК України;

- ст.ст. 3, 4, 11, 15, 16 ЦПК України.

Однак, вищезазначених норм матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення суду першої інстанції не було застосовано, в результаті чого були порушені його права, які гарантовані ст.ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України.

Вважає, що йому гарантоване право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути 1 000 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштою судових повісток, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити у відсутності сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що в березні 2016 року позивач звернувся з даним позовом до відповідача, посилаючись на те, що ухвалою судді Сокальського районного суду Львівської області було відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом до Дніпровського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди. Вважає, що винесена суддею Сокальського районного суду Львівської області ухвала від 02.06.2014 року є завідомо неправосудною, не ґрунтується на законності, верховенстві права та вимогах закону. Вважав, що шляхом порушення норм ЦПК України йому було спричинено моральні страждання які полягають у приниженні його честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях, його було позбавлено права доступу до правосуддя. Просив стягнути з відповідача на його користь 1000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що позивачем не надано доказів підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, в тому числі і на таку суму.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги позивача ґрунтується по причині ухвалення Сокальським районним судом Львівської області неправосудної ухвали від 02.06.2014р., яка на думку позивача ухвалена у порушення положень передбачених ст ст. 8, 40, 55, 56 Конституції України, та законів України, внаслідок якої він був позбавлений доступу до правосуддя, що спричинило приниження честі, гідності та його ділової репутації, моральних переживань. У звязку з цим позивач заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в зазначених вище випадках між позивачем та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про Вищу раду юстиції".

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" розяснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" судам розяснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, повязаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), повязаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Зі змісту позовних вимог чітко вбачається, що їх предметом є виключно процесуальні дії судді щодо постановлення неправосудної ухвали при здійсненні правосуддя, внаслідок якої, як вказує позивач, він був позбавлений доступу до правосуддя, що спричинило приниження честі, гідності та його ділової репутації, йому була заподіяна моральна шкода.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які предявляються їм у звязку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Крім того, застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не повязані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є завідомо неправосудне, тому що не ґрунтується на законності, верховенства права, вимогах закону та були прийнято без дотримання Конституції та законів України, судова колегія не приймає до уваги, оскільки відсутній обвинувальний вирок чи інше відповідне рішення суду, на підставі яких встановлено незаконність дій судді Сокальського районного суду Львівської області при розгляді зазначеної цивільної справи, а тому відсутні правові підстави цивільно-правої відповідальності для відшкодування моральної шкоди згідно з ч.5 ст. 1176 ЦК України.

Висновки суду достатньо мотивовані і підстверджені доказами, що досліджені судом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Богонюк М.Я.

Ванівський О.М.