Справа № 204/6046/15-ц
Провадження № 2/204/208/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Гула А.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив та збільшив позовні вимоги, та просив визнати: - свідоцтво про право власності на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, буд. 24, зареєстрованого в реєстрі 5-690 від 29.05.2013 року, яке видане Третьою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2; - свідоцтво про право власності на спадщину за законом на ? частину земельної ділянки, площею 0,0897 га, кадастровий номер № :07:335:0001, для обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, буд. 24, зареєстрованого в реєстрі 5-693 від 29.05.2013 року, яке видане Третьою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 недійсними. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 04.11.2005 року померла його мати, ОСОБА_6. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із домоволодіння № 24, що знаходиться у м. Дніпропетровську по вул. Доменна та земельної ділянки площею 0,0897 га. Кадастровий номер :07:335:0001. За життя матір`ю не було складено заповіту. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги є її сини, позивач та відповідач ОСОБА_2. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання № 003876 від 12.07.2013 року та копії домових книг, покійна мати з 15.11.1997 року по день смерті була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказаний житловий будинок належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується договором дарування від 21.02.1992 року. Позивач подав заяву про прийняття спадщини в строки передбачені ст. 1270 ЦК України, на підставі якої було відкрито спадкову справу за № 39147223. Відповідач звернувся до Третьої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори із пропущенням строків, з позовною заявою про визнання додаткового строку для прийняття спадщини не звертався. Таким чином ОСОБА_2 вважається таким, що не прийняв спадщину. Проте, не зважаючи на таку обставину, державним нотаріусом ОСОБА_7 було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину № 5-693 від 29.05.2013 року та свідоцтво про право на спадщину № 5-690 від 29.05.2013 року та зареєстровано право власності на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 та ? частина земельної ділянки, площею 0,0897 га. За таких обставин обидва свідоцтва про право на спадщину вважає незаконними, виданими із чисельними порушеннями Цивільного законодавства та ЗУ «Про нотаріат» та такими, які підлягають визнанню недійсними. На підставі вищевикладеного позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, та просив суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволені позову. Також суду пояснив, що його матір ОСОБА_6 за життя побудувала разом з його батьком житловий будинок № 24 по вулиці Доменна у м. Дніпропетровську. Все життя матір проживала ІНФОРМАЦІЯ_2, а він проживав разом з нею. На час своєї смерті вона також проживала ІНФОРМАЦІЯ_2 та хоронили її саме з цього будинку. Йому невідомо чи прийняв його брат ОСОБА_4 спадщину після смерті матері. Він звернувся до нотаріуса у 2013 році та отримав свідоцтва про право на спадщину, оскільки він її прийняв у встановленому законом порядку тому що на час смерті його матері проживав разом з нею у одному будинку. Будинок № 22 по вулиці Доменна належить позивачу по справі. Обидва будинки розташовані у одному подвірї.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову оскільки вважає його безпідставним, та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Допитана у судовому засіданні 23 грудня 2015 року у якості свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є сусідкою відповідача по справі, та його померлої матері, ОСОБА_6, проживає вона за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 26. ЇЇ будинок знаходиться біля будинку № 24. За життя, ОСОБА_6, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 побудували будинок № 24 та почали проживати у ньому разом зі своїм сином, відповідачем по справі ОСОБА_2. Позивачу по справі ОСОБА_4 вони залишили будинок № 22. Також пояснила, що обидва будинки по вулиці Доменна і № 22 і № 24, розташовані в одному подвірї. ОСОБА_6 після побудови будинку № 24 завжди проживала саме у ньому та казала, що після її смерті будинок № 24 залишиться ОСОБА_2, а будинок № 22 залишиться ОСОБА_4. Після її смерті хоронили ОСОБА_6 саме з будинку № 24. Вона весь час проживала у ньому.

Допитана у судовому засіданні 23 грудня 2015 року у якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є подругою та кумою відповідача по справі ОСОБА_2 Вона разом вчилася з дружиною ОСОБА_2 - ОСОБА_10, та після їх одруження та народження дитини хрестила їх доньку ОСОБА_8. Вона часто приходила у гості до них до дому. ОСОБА_11 померла ОСОБА_6 завжди проживала разом з ними. Ганна їй розповідала, що вона виписалася з будинку № 24 та прописалася у будинку № 22 тільки для того, щоб оформити дарування на ОСОБА_4, хоча фактично вона залишилася проживати весь час у ІНФОРМАЦІЯ_3. Коли будували будинок № 24 ОСОБА_2 допомагав та робив там ремонт та будівельні роботи. Олександр завжди проживав зі своєю родиною у будинку № 22, також з ними ще жила баба ОСОБА_3, після смерті якої, ОСОБА_4 купив будинок по вулиці Чухновського та переїхав жити туди. Обидва домоволодіння і № 22 і № 24 знаходяться у одному дворі, подвіря у них загальне.

Допитана у судовому засіданні 13 січня 2016 року у якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори. У травні 2013 року до неї звернувся ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6, яка померла, 04 листопада 2005 року. Його брат, ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори ще у 2006 році з заявою про прийняття спадщини, але його частка по теперішній час залишається відкритою, оскільки з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину він досі не звернувся. Після звернення відповідача до нотаріальної контори, нотаріусом було встановлено, що на час смерті ОСОБА_6 вона проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, б. 24, що було підтверджено відповідною домовою книгою, тому її син ОСОБА_2, який є спадкоємцем першої черги, вважається таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку, тому що проживав за тією ж адресою що і його матір. Факт проживання померлої ОСОБА_6 за адресою вул. Доменна, 24 було встановлено на підставі огляду та перевірки домової книги, оскільки порядок вчинення нотаріальних дій, що діяв на той час, передбачав перевірку місця проживання спадкодавця на підставі домових книг, які оглядалися нотаріусом у нотаріальній конторі. Також суду пояснила, що на час огляду нотаріусом домової книги про прописку громадян по вул. Доменна, буд. № 24, у ній була відсутня відмітка про те, що ОСОБА_6 знялася з реєстрації за зазначеною адресою. У випадку наявності такого запису (про зняття спадкодавця з реєстрації), спадкоємець не міг би вважатися таким, що прийняв спадщину, і у такому випадку, вона би не видавала свідоцтва про право на спадщину за законом. Перевіривши наявність правовстановлюючих документів на спадкове майно та встановивши факт прийняття спадкоємцем спадщину, вона видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, що залишилося після смерті його матері, а саме на ? частину будинку та ? частину земельної ділянки.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що за життя ОСОБА_6 мала двох синів: ОСОБА_2, 27.07.1963 р. н., та ОСОБА_4, 01.05.1957 р. н.

ОСОБА_4 народився 1 травня 1957 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії I-ЯК № 1205066, виданого Красногвардійським районним РАЦС м. Дніпропетровська 23 липня 1966 року, актовий запис № 941 (зв. бік а. с. 5). Згідно зазначеного свідоцтва про народження батьками вказані ОСОБА_12 та ОСОБА_6.

ОСОБА_2 народився 27 липня 1963 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії VI-УР № 144517, виданого Красногвардійським районним РАЦС м. Дніпропетровська 27 серпня 1963 року, актовий запис № 1568 (а. с. 55). Згідно зазначеного свідоцтва про народження батьками вказані ОСОБА_12 та ОСОБА_6.

За життя ОСОБА_6 їй належало певне нерухоме майно.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, було надано в безстрокове користування земельну ділянку, розташовану за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, що підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 травня 1961 року, посвідченого третьою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 13.07.1961 року, та зареєстрованому в реєстрі за № 2-3209 (а.с. 64-65). Згідно відмітки БТІ на зазначеному договорі встановлено, що право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, б. 24 було зареєстровано за ОСОБА_6 04 березня 1965 року.

Згідно витягу КП ДМБТІ № 35915658 від 19.10.2012 року право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 було зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с. 62).

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 4003 від 06 жовтня 1997 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_5 міської ради народних депутатів від 21.08.1997 року № 1343, власником земельної ділянки площею 0,0897 га, кадастровий номер :07:335:0001, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24, є ОСОБА_6 (а. с. 76)

04 листопада 2005 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 046837 виданого відділом реєстрації смерті ОСОБА_5 міського управління юстиції Дніпропетровської області 07.11.2005 року, актовий запис - № 8839 (а. с. 5).

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з: домоволодіння № 24, що розташоване у м. Дніпропетровськ по вул. Доменна та земельної ділянки площею 0,0897 га., кадастровий номер :07:335:0001.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За правилами ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_4 звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини № 328 від 15.03.2006 року, в якій зазначив, що 04 листопада 2005 року померла його матір, ОСОБА_6 На день її смерті залишилася спадщина, яку він приймає. Крім нього, спадкоємцем за законом є син померлої ОСОБА_2 (а.с. 46).

Відповідно до положень ст. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

На виконання вимог Закону, 29 травня 2013 року Відповідач по справі ОСОБА_2, звернувся до нотаріальної контори через свого представника ОСОБА_10, (яка діяла на підставі довіреності від 03.05.2012 року, зареєстрованої під № 469) з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилася після смерті його матері ОСОБА_6, а саме: земельну ділянку та житловий будинок, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24, що підтверджується заявою № 790 від 29.05.2013 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 192/2006 (а. с. 53).

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

На підставі вищевказаної заяви керуючись Законом України «Про нотаріат» нотаріусом було видано два свідоцтво про право на спадщину за законом.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 2013 року, виданого державним нотаріусом третьої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 5-690, спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_6, померлої 04 листопада 2005 року, є її син ОСОБА_2, спадкове майно складається з ? частки житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 (а. с. 104).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 2013 року, виданого державним нотаріусом третьої ОСОБА_5 державної нотаріальної контори ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за № 5-693, спадкоємцем майна, що залишилося після смерті ОСОБА_6, померлої 04 листопада 2005 року, є її син ОСОБА_2, спадкове майно складається з ? частки земельної ділянки площею 0,0897 га, кадастровий номер :07:335:0001, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 (а.с. 105).

Позивач, в обгрунтування заявлених позовних вимог, посилається на ст. 1301 ЦК України, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Посилаючись на той факт, що на час смерті ОСОБА_6 вона була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач вважає, що Відповідач не прийняв спадщину у встановленому законом порядку, оскільки проживав та був зареєстрований за іншою адресою, а саме: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24, а тому не мав права на спадкування, оскільки звернувся до нотаріуса з пропуском строку для прийняття спадщини і не є таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а тому видані нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом слід визнати недійсними.

З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Пунктом 6 цієї ж статті передбачено, що реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Судом встановлено, що згідно довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи № 003876 від 12.07.2013 року, ОСОБА_6, 12 листопада 1932 р. н., з 15.11.1997 року значилась зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5. вул. Доменна, 22 (зв. бік а. с. 5).

Факт реєстрації ОСОБА_6 за вказаною адресою: м. Дніпропетровськ, Красногвардійський район. вул. Доменна, 22, підтверджується також листом № 3080/4 від 13.11.2015 року відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ДМС України ГУ в Дніпропетровській області (а.с. 151).

Згідно домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку № 24 по вул. Доменна у м. Дніпропетровську встановлено, що ОСОБА_6, була зареєстрованою та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 з 03.04.1965 року та знялася з реєстрації 13.04.1995 року (а.с. 133-135).

Після зняття з реєстрації за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24, 15 листопада 1997 року ОСОБА_6 зареєструвалася за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 22, що також підтверджується копією домової книги для прописки громадян, які мешкають у будинку № 22 по вул. Доменна у м. Дніпропетровську (а.с. 130-132), та була зареєстрована за вказаною адресою до дня своєї смерті.

Зазначені факти не оспорюються сторонами та не підлягають доказуванню, відповідно до приписів ст. 61 ЦПК України.

Згідно довідки від 17.11.2015 року виданої головою квартального комітету № 13 ОСОБА_13 судом встановлено, що ОСОБА_6 на день своєї смерті 04.11.2015 року, проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 152).

Факт проживання ОСОБА_6 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 підтверджується також письмовими поясненнями голови квартального комітету № 13 ОСОБА_13 від 31.12.2015 року, наданими нею на адвокатський запит представника позивача, згідно яких встановлено, що ОСОБА_13 підтверджує той факт, що померла ОСОБА_6 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_7. Кожного місяця ОСОБА_13 приходила до неї до дому № 24 та приймала оплату за комунальні послуги з вивезення сміття, та крім того була присутня на похованні ОСОБА_6, яку хоронили з будинку № 24 (а.с. 163).

Факт проживання померлої ОСОБА_6 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24 підтверджується також показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_14, які у судовому засіданні підтвердили той факт, що ОСОБА_6 з моменту побудови будинку № 24 усе своє життя завжди проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. Крім того, судом встановлено, що обидва будинки по вулиці Доменна, і № 22 і № 24 належать родині ОСОБА_6 та знаходяться у одному дворі.

Враховуючи наведене суд вважає встановленим той факт, що ОСОБА_6 на час відкриття спадщини фактично проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, хоча і була зареєстрована за іншою адресою - м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 22, у будинку, який розташований у тому ж дворі що і її постійне місце проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину (ухвала ВСУ від 03.11.2010 року по справі № 6-7165св09).

На підставі вищевикладеного суд зазначає, що сама по собі реєстрація місця проживання спадкодавця за іншою адресою на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про неприйняття спадщини спадкоємцями, які на час відкриття спадщини фактично проживали разом зі спадкодавцем у одному будинку за однією і тією ж адресою.

Як вже зазначалося, відповідно до положень ст. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Враховуючи наведене судом достовірно встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_2, який на час смерті своєї матері ОСОБА_6, постійно проживав разом з нею за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Доменна, 24, з заявою про відмову від спадщини не звертався, а отже на підставі ст. 1268 ЦК України він вважається таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку та набув право на спадкування спадкового майна, що залишилося після смерті його матері.

Враховуючи факт прийняття Відповідачем спадщини у встановленому законом порядку, суд вважає доведеною ту обставину, що обидва свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.2013 року були видані правомірно та на законних підставах, оскільки Відповідач мав право на спадкування, а тому суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 1301 ЦК України та визнання зазначених свідоцтв недійсними.

З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.2013 року реєстраційний номер № 5-690, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.05.2013 року, реєстраційний номер № 5-693 недійсними не має, а тому слід відмовити у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 29, 1216-1218, 1220, 1222, 1268-1270, 1296, 1297, 1301 Цивільного кодексу України, ст. 67 ЗУ «Про Нотаріат», ст. ст. 2, 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,та керуючись ст. ст. 1, 10, 11, 57-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволені позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез