Ухвала

іменем україни

29 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С. Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Мазур Л.М.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про стягнення грошових коштів за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з указаним позовом, у якому просили стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2008 року в сумі 799 300 грн, 3 % річних за період з 27 грудня 2013 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 38 169 грн 31 коп. та інфляційні втрати за період з січня 2014 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 393 265 грн 50 коп., а також заборгованість за договором позики від 30 грудня 2008 року в сумі 960 000 грн, 3 % річних за період з 27 грудня 2013 по 01 серпня 2015 року у розмірі 45 843 грн 28 коп. та інфляційні втрати за період з 27 грудня 2013 по 01 серпня 2015 року у розмірі 472 320 грн.

Також просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2008 року в сумі 910 000 грн, 3 % річних за період з 27 грудня 2013 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 43 455 грн 61 коп. та індекс інфляції за період з 27 грудня 2013 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 447 720 грн, а також заборгованість за договором позики від 30 грудня 2008 року в сумі 439 615 грн, 3 % річних за період з 27 грудня 2013 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 20 993 грн 12 коп. та інфляційні втрати за період з 27 грудня 2013 року по 01 серпня 2015 року у розмірі 217 220 грн 41 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 30 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчені договори позики на суму 770 000 грн та 960 000 грн, на термін до 27 грудня 2013 року.

Також, 30 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та відповідачем на строк до 27 грудня 2013 року було укладено нотаріально посвідчені договори позики на суму 910 000 грн та на суму 423 500 грн.

Зазначали, що у встановлені строки відповідач грошові кошти не повернула, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість перед ОСОБА_3 в сумі 1 349 615 грн та перед ОСОБА_4 - 1 759 300 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань за вищевказаними договорами позики, а отже з неї підлягають стягненню грошові кошти за вказаними договорами, крім того прострочила виконання грошових зобов'язань у зв'язку з чим, відповідно до ст. 625 ЦК України з неї підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 % річних, просили позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 березня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 30 грудня 2008 року за реєстровим № 8470, у розмірі 1 401 175 грн 61 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 30 грудня 2008 року за реєстровим № 8472, у розмірі 677 828 грн 53 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 30 грудня 2008 року за реєстровим № 8468, у розмірі 1 230 734 грн 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 кошти за договором позики, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 30 грудня 2008 року за реєстровим № 8466, у розмірі 1 478 163 грн 28 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 30 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у сумі 423 500 грн, що в еквіваленті за курсом Національного банку України на день укладення цього договору складає 55 000 доларів США. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С. та зареєстровано за реєстровим № 8472.

Згідно з п. п. а) п. 2.1. вказаного договору, його укладено на строк до 27 грудня 2013 року та поверненню підлягала грошова сума, що на день остаточного розрахунку має відповідати сумі 55 000 доларів США.

30 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого остання отримала грошові кошти у сумі 910 000 грн. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С. за реєстровим № 8470.

Згідно з п.п. а) п. 2.1. вказаного договору, його укладено на строк до 27 грудня 2013 року.

Також встановлено, що 30 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти в сумі 770 000 грн, що в еквіваленті за курсом Національного банку України на день укладення цього договору складає 100 000 доларів США. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С. за реєстровим № 8468.

Згідно з п.п. а) п. 2.1. вказаного договору, його укладено на термін до 27 грудня 2013 року, та поверненню підлягала грошова сума, що на день остаточного розрахунку має відповідати сумі 100 000 доларів США.

30 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошей, відповідно до якого остання отримала грошові кошти в сумі 960 000 грн. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С. за реєстровим № 8466.

Згідно з п.п. а) п. 2.1. вказаного договору, його укладено на строк до 27 грудня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 30 грудня 2008 року за № 8466 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ПанчишиноюС.С. за реєстровим № 75.

Предметом іпотеки за вказаним договором є житловий будинок із господарськими будівлями та земельна ділянка, загальною площею 731, 84 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2.1.4. на момент передання вищезазначеного майна в іпотеку, воно перебувало в іпотеці у Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» та передавалося в наступну іпотеку позивачу ОСОБА_4 за дозволом первісного іпотекодержателя.

Апеляційним судом встановлено, що 16 січня 2009 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про спільну діяльність, який є невід'ємною частиною договорів позики від 30 грудня 2008 року, зареєстрованих в реєстрі за № № 8467, 8469, 8471, 8473.

Згідно з п. 3.2. вказаного договору позикодавці зобов'язуються в обумовлені строки здійснювати фінансування будівництва готельного комплексу шляхом перерахування сум позичальнику в таких розмірах: ОСОБА_4 - 960 000 грн, 250 000 грн, 770 000 грн, ОСОБА_3 - 910 000 грн, 250 000 грн, 423 000 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору про спільну діяльність позичальник має право, після завершення строку дії договорів позики, але не раніше, ніж через 5 років після вводу в експлуатацію готельного комплексу, припинити договірні відносини і повернути позикодавцям суму грошей у розмірі 33 % ринкової вартості готельного комплексу, але не менше, ніж суми наданих позик, а також за згодою сторін, можлива передача права власності на 33 % готельного комплексу на користь позикодавців пропорційно сум наданих позик.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконані грошові зобов'язання, у зв'язку з чим з неї підлягають стягненню суми за договорами позики, 3 % річних та інфляційні втрати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що зобов'язання, які відповідач набула внаслідок укладання договорів позики від 30 грудня 2008 року, зареєстровані в реєстрі за № № 8467, 8469, 8471, 8473, трансформувались у зобов'язання, передбачені договором про спільну діяльність від 16 січня 2009 року, зокрема, п. 4.1., тобто відбулася новація боргу у позикове зобов'язання (ст. 1053 ЦК України).

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 ЦК України).

Встановивши, що між сторонами у справі було укладено договір про спільну діяльність, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що відбулася новація боргу у позикове зобов'язання.

Новація - це спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про зміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (ч. 2 ст. 604 ЦК України).

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).

Аналізуючи вищевказані норми права, можна дійти висновку про неправильне застосування апеляційним судом ст. 1053 ЦК України, оскільки договір про спільну діяльність було укладено після договорів позики.

Крім того, суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги про те, що сторонами при укладанні договору про спільну діяльність від 19 січня 2009 року не було дотримано нотаріально посвідченої форми, а отже положення п. 8.2 договору вищевказаного договору не може бути правовою підставою для зміни чи скасування умов договорів позики грошей, які були нотаріально посвідчені.

Разом з тим, відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст. 1131 ЦК України).

Враховуючи положення ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, можна дійти висновку про те, що договір про спільну діяльність не потребує нотаріального посвідчення.

Враховуючи те, що порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 липня 2016 року та рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В. Кафідова

Л.М. Мазур