АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Рубан С.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні кімнатою,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкоди щодо порушення її права користування окремою кімнатою житловою площею 11,9кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3,зобов'язати її прибрати з вказаної кімнати належне їй майно: шафу для одягу, двоспальне ліжко, трюмо та ін. А також зобов'язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні вищевказаною кімнатою в спірній квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.03.2016 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. Посилається на незаконність рішення. В обґрунтування своїх доводів вказує, що згідно із заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2014, яке набрало законної сили, кімната площею 11,9 кв.м. передана в користування позивачу, однак в останній безпідставно знаходяться речі відповідача, що порушує права ОСОБА_1 в користуванні кімнатою.

Справа № 754/2284/16
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7008/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вибраний не вірний спосіб захисту порушених її прав, а тому позовна заява є необґрунтованою.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного судочинства.

Захист прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способами захисту суб'єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений статтею 16 ЦК України, зокрема припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдавати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна дотримуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться на 4 поверсі 9-поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 39 кв.м., у тому числі 1-а кімната 11,9 кв.м., 2-а кімната 9,8 кв.м., 3-я кімната 17,3 кв.м. відповідно до технічного паспорту на квартиру (а. с. 7-8). Власниками зазначеної квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (донька і мати відповідно) (а. с. 6). 23.09.2014 Деснянським районним судом м. Києва ухвалено заочне рішення, яким встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, за яким виділено в користування ОСОБА_1 (мати відповідача) кімнату площею 11,9кв.м, ОСОБА_3- кімнати площею 17,3кв.м. та 9,8 кв.м. (а. с. 9). 08.09.2015 Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення, відповідно до якоговселено ОСОБА_1 в кімнату житловою площею 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні вищевказаною кімнатою (а. с. 12-14). Відповідно до листа ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві від 17.11.2015 №900/14 на заяву ОСОБА_1 № б/н від 30.10.2015 повідомлено, що виконавчий лист № 2-3994/15 від 24.09.2015 про вселити ОСОБА_1 в кімнату житловою площею 11,9 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 передано державному виконавцю 12.10.2015 та у відповідності до вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам. 20.10.2015 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження» виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що боржником надано безперешкодний доступ ОСОБА_1 до кімнати площею 11,9 кв.м в АДРЕСА_1, про що складено відповідний акт державного виконавця. 22.10.2015 у відповідності до вимог п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам до відома. Додатково повідомлено, що рішення суду щодо виселення ОСОБА_3 з кімнати площею 11,9 кв.м. в АДРЕСА_1 до відділу на виконання не надходило (а. с. 18). Позивач зазначає, що отримала можливість лише мати доступ до своєї кімнати, але фактично користуватись та жити в ній не може, оскільки відповідач не погоджується добровільно прибрати з даної кімнати належні їй меблі (шафу, ліжко та трюмо), а тому остання звернулася до судузвідповідним позовом.

Згідно з ст. 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осібі не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 33 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 передбачено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З текстів вищезгаданих рішень суду вбачається, що позивач на законних підставах отримала в правокористування кімнату площею 11,9 кв.м. квартири АДРЕСА_1.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечувала проти того, що в кімнаті, яка була виділена судом для проживання позивача, знаходяться її меблі.

Також вона пояснила, що не бажає їх виносити з вказаної кімнати, оскільки незгодна з рішенням суду першої інстанції щодо виділення зазначеної кімнати для користування саме її матері.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо порушення її права користування окремою кімнатою житловою площею 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3 тазобов'язання останню прибрати з вказаної кімнати належне їй майно підлягають задоволенню.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 157,41 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні кімнатою задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні окремою кімнатою житловою площею 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_3.

Зобов'язати ОСОБА_3 прибрати з кімнати житловою площею 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 все належне їй майно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 157,41 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

С.М. Рубан