Справа №573/404/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Терещенко О. І.
Номер провадження 22-ц/788/1282/16 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Шевченка В. А. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - Солошенко Людмили Євгенівни,

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Білопільської районної державної адміністрації в Сумській області, Служба у справах дітей Сумської міської ради,

про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Попереджено ОСОБА_5 про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покладено на службу у справах дітей Сумської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_5 батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - Солошенко Л.Є., посилаючись на неповне з'ясування і невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зазначає, що відповідачем не доведено належне виконання своїх батьківських обов'язків та, крім того, ним визнано, що на виховання і утримання сина у нього немає часу і коштів. Судом не взято до уваги відсутність висновку про умови проживання відповідача, як і не врахована заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина. Вважає, що винне і свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідачем є доведеним та не спростованим.

Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_3, її представника адвоката Солошенко Л.Є., які підтримали апеляційну скаргу з мотивів в ній наведених, заперечення на скаргу відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відсутні підстави для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, оскільки позивачка не надала суду переконливих доказів про його умисне ухилення від обов'язку по вихованню дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 17 лютого 2006 року ОСОБА_3 - до шлюбу) і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, є батьками малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6, 10).

На підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2008 року шлюб між сторонами розірваний, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_8 (а.с. 12).

Після розірвання шлюбу, до червня 2013 року, сторони проживали разом у АДРЕСА_1 яка належить позивачці, з 04 серпня 2015 року відповідач зареєстровався за місцем свого народження - у с. Річки Білопільського району (а.с. 18-20, 30).

13 серпня 2013 року була проведена державна реєстрація розірвання шлюбу між сторонами, позивачці після реєстрації присвоєне дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 (а.с. 6).

08 серпня 2015 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 та після реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище чоловіка - ОСОБА_9 (а.с. 7).

Станом на 19 жовтня 2015 року ОСОБА_3 зареєстрована і проживає у своїй квартирі разом з синами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 11, 15).

Судом також встановлено, що у вказаній квартирі фактично мешкає і чоловік позивачки - ОСОБА_9

Позивачка працює інспектором з кадрів в комунальній установі «Сумський міський клінічний пологовий будинок», за місцем роботи та місцем свого проживання зарекомендувала себе з позитивної сторони, на обліку у психіатра чи нарколога не перебуває (а.с. 21-22, 23-26).

Відповідач працює техніком 2 категорії виробничого підрозділу "Сумська дистанція колії" регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця", за місцем роботи і місцем проживання характерезується позитивно (а.с. 59, 60).

Малолітній ОСОБА_6 є учнем 4-Б класу комунальної установи Сумська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів №17.

В обгрнутування своїх вимог і заперечень сторонами надавалися місцевому суду відповідні характеристики відносно їх сина зі школи та спортивного гуртка, з яких суд встановив що відповідач брав активну участь у вихованні свого сина до кінця 2014 року, а з 2015 року спілкування припинилось, що також не заперечувалось відповідачем.

ОСОБА_5 станом на 30 вересня 2015 року має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_6 у розмірі 11900,56 грн. (а.с. 14).

З висновку служби у справах дітей Сумської міської ради від 16 травня 2016 року вбачається, що ОСОБА_5 доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 82-83).

Умови проживання ОСОБА_5 службою у справах дітей не обстежувалися.

Позивачка на підтвердження своїх позовних вимог надала суду висновок психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_6, з якого вбачається, що ОСОБА_5 не виконує свої батьківські обов'язки щодо забезпечення психо-фізичного розвитку сина ОСОБА_8, ігнорує реальні потреби дитини, не цікавиться його захопленнями, спортивними та іншими досягненнями, друзями, шкільними навчаннями (а.с.141-154).

Свідки з боку позивачки, а саме: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_9 вказали на тривалу відсутність відповідача, що він не відвідував свого сина ні вдома, ні у школі, ні на змаганнях.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно встановлені обставини справи, для чого були допитані свідки, досліджено письмові докази, в тому числі і відповідний висновок служби у справах дітей, перевірено доводи сторін.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Відповідно до вищенаведених роз'яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Однак всупереч вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України ОСОБА_3 не надала місцевому суду переконливих доказів щодо умисного ухилення відповідача від обов'язку по вихованню сина. Не надано таких доказів й апеляційному суду.

Суд першої інстанції дав об'єктивну оцінку доказам, наданими сторонами, врахував особу відповідача, характер його поведінки, відносини, що склались між сторонами та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність винної поведінки відповідача у ставленні до дитини та відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на встановлені судом обставини, місцевий суд відповідно до положень ч. 6 ст. 19 СК України обґрунтовано відхилив висновок служби у справах дітей як такий, що не містить мотивів доцільності втручання в сімейне життя малолітньої дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як і не містить висновків чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини.

Погоджується колегія суддів і з критичною оцінкою місцевого суду показів свідків, якими підтверджується лише обставини місцезнаходження відповідача у певний проміжок часу, а не обставини його безпосередньої участі у вихованні сина. Висновок психологічного дослідження дитини, як вірно вказав місцевий суд, не є об'єктивним по відношенню до відповідача, оскільки розкриває взаємовідносини малолітнього з дорослими у новій сім'ї позивачки.

Обставина існування боргу по сплаті аліментів не може братися до уваги як доказ при не доведенні наявності підстав та доцільності позбавлення батьківських прав.

Рішення суду першої інстанції узгоджується з положеннями Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Зважаючи на вказані положення міжнародних актів, рішення суду відповідає інтересам дитини, яка потребує піклування обох батьків і яку можливо позбавити родинних стосунків з батьком лише в крайньому випадку, з метою забезпечення її інтересів.

З огляду на зазначене та з урахуванням зібраних доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і навіть за умов доведеності тих обставин, що відповідач тривалий час утримувався від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, вони не свідчать про його свідоме нехтування своїми обов'язками.

Однак, враховуючи його ставлення до дитини, зокрема позицію щодо підтримки стосунків із сином і бажання їх налагодження, бажання брати участь у його вихованні, що вказазує на не байдужість до долі своєї дитини, категоричне заперечення проти задоволення вимог позивачки, тобто проти позбавлення батьківських прав, а також враховуючи, що до відповідача не застосовувались заходи адміністративного впливу з питань неналежного відношення до своїх обов'язків по вихованню сина, суд правильно відмовив у позбавленні ОСОБА_5 батьківських прав, попередивши про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Солошенко Людмили Євгенівни відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 15 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: