АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № Суддя доповідач Івах А.П.
Справа № 22-Ц-128/2011р. Головуючий 1-ої інстанції: Кицюк В.П.
Категорія: право власності Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 лютого 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пшенічної Л.В., Борової С.А.,

при секретарі - Варюпгачевій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_4, Харківська міська рада про усунення перешкод у здійсненні права власності, визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

встановила:

У листопаді 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила зобов'язати відповідачів знести самовільно побудовану прибудову літ. «А-7» на земельній ділянці, розташованої за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайнятий сарай літ. «Н», розташований на земельній ділянці за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить 8/81 частини домоволодіння АДРЕСА_1, співвласниками якого є відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_1, які на земельній ділянці загального користування здійснили самочинне будівництво, чим порушили права інших співвласників, оскільки земельна ділянка щільно забудована і провести її розподіл не видається можливим, крім того, самовільно зайняли сарай літ. «Н», який згідно рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 1970 року повинен знаходитися у її користуванні.

В ході судового розгляду справи ОСОБА_2, доповнивши позов вимогою про визнання дій відповідачів в частині зведення самочинної будівлі неправомірними просила зобов'язати їх за власні кошти знести самочинну будівлю та солідарно стягнути з них 3 600 грн. матеріальної шкоди та 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2010 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайнятий сарай літ. «Н» на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким ОСОБА_2 відмовити у задоволенні її позовних, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про ухвалення нового рішення та задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Розглядаючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визнав юридичну природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами і закон, що їх регулює.

По справі достовірно встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Право власності на домоволодіння з надвірними будівлями зареєстровано:

8/81 частин за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 18 липня 1990 року; 12/81 частин за ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 15 серпня 2003 року;

- 20/81 частин за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21

вересня 1983 року;

24/81 частини сім'ї третьої особи ОСОБА_4 на підставі договору купівлі- продажу від 11 липня 2005 року;

34/486 частини за ОСОБА_5 та 68/486 частин за ОСОБА_6 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 5 вересня 1989 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 фактично не мешкають за вказаною адресою та не користуються своєю власністю.

Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснено самочинне будівництво прибудови літ. «А-7» на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_1.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову щодо зобов'язання ОСОБА_3 знести самовільно побудовану прибудову літ. «А-7», суд першої інстанції виходив з того, що остання не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказана прибудова порушує її права.

ОСОБА_2 також не надала суду доказів обґрунтованості своїх вимог щодо стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у сумі 3 600 грн., а тому суд підставно відмовив їй у цій частині позову.

Власник не може користуватися своїм правом власності на шкоду правам, свободам, інтересам та гідності іншим громадян. Держава гарантує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено положеннями ст. ст. 319, 386, 391 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду ґрунтується на основі повно та всебічно досліджених наявних у справі доказах, відповідає вимогам ст. ст. 57-59, 64 ЦПК України, ст. ст. 319,386, 391 ЦК України.

Щодо незгоди ОСОБА_1 з рішенням суду першої інстанції в частині зобов'язання його звільнити сарай літ. «Н», що знаходиться на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, то судова колегія з таким висновком суду погоджується і находить його таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки право власності ОСОБА_2 на сарай літ. «Н» підтверджено наявними у справі доказами.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що він користується спірним сараєм на законних підставах не підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 серпня 1970 року ОСОБА_8 у користування були виділені приміщення у будинку літ. «А-1», а також сарай літ. «Н», що складало 8/81 частин домоволодіння, які він 18 липня 1990 року передав ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу, а той у свою чергу згідно договору дарування від 18 липня 1990 року подарував їх ОСОБА_2

Отже, відсутність в оглядовій довідці до договору дарування від 18 липня 1990 року посилання на те, що при даруванні ОСОБА_2 8/81 частин домоволодіння їй в користування також перейшов і сарай літ. «Н» не є підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині, оскільки спірний сарай входить до 8/81 частин домоволодіння.

Висновок суду про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди у зв'язку з недоведеністю протиправності дій відповідачів є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Згідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

* Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановивши конкретні обставини справи, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом та ухвалив рішення, що відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Колегія судців підстав для задоволення апеляційних скарг, скасування чи зміни рішення суду не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2010 року залишити без

змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.