Справа № 2/593/113/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" липня 2016 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Паньків М.М.

за участі представника позивача ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бережанах справу за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу по кредитному договору,-

В С Т А Н О В И В :

24 січня 2008 року між позивачем ОСОБА_4 акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за № 01/08/222МБ, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 40 000 доларів США строком на 60 місяців зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитними коштами, відповідачка згідно умов цього договору зобов`язувалася щомісячно згідно із графіком частково погашати кредит та відсотки і остаточно його погасити до 21 січня 2013 року.

Для забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно якого останній, як поручитель, на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3, які виникатимуть з умов кредитного договору № 01/08/222МБ від 24 січня 2008 року. Згідно договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором в тому ж обсязі, що й основний боржник.

ПАТ КБ «ПриватБанк», вказуючи, що всупереч умовам кредитного договору № 01/08/222МБ від 24 січня 2008 року відповідачі не виконали своїх зобов`язань, і у встановлені терміни не повернули кредит, відсотки та не сплатили пеню, своїми діями спричинили йому майнову шкоду на суму 126 031, 97доларів США, що на день звернення до суду еквівалентно 2 999 560 грн., звернувся до суду з позовом про її відшкодування відповідачами в примусовому порядку.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задоволити, стягнути із відповідачів суму боргу, що становить 126 031,97доларів США, також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, надіслав суду заяву, у якій просить справу розглядати у його відсутності та при винесенні рішення врахувати той факт, що згідно графіку погашення кредиту, останнє зобовязання про повернення кредитних коштів, позичальник повинен був виконати 21 січня 2013 року, а тому з 22 липня 2013 року договір поруки, укладений на виконання кредитного договору є припиненим, оскільки строк позовної давності, в силу положень ч. 4 ст. 559ЦК України закінчився. Вищевказане підтверджується правовими положеннями, викладеними у Постанові ВСУ від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, а тому просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_3 із позовом не погодилася, представила суду своє письмове заперечення, пояснила, що дійсно між нею та банком укладався зазначений кредитний договір, відповідно до якого вона на мікрокредитування малого бізнесу отримала кредит у розмірі, зазначеному у позові, та на отримані кредитні кошти нею було закуплено обладнання для виготовлення макаронних виробів, розливу газованої води та для очищення олії. Закуплене обладнання, на яке вона витратила вдвічі більше грошей ніж позичала у банку, було зразу ж передано у заставу банку, тобто вартість застави на цей час перевищувала у 2, 5 рази розмір позики. Однак, у звязку з економічною кризою та скачком курсу долара вона, маючи дохід у гривнях, не мала можливості сплачувати кредитні кошти у звязку з чим неодноразово зверталася до банку про реалізацію заставного майна, однак банк ігнорував її пропозиції. І хоч через матеріальну скруту нею останній платіж по кредиту був здійснений лише в січні 2009 року, однак позивач із позовом в суд звернувся лише в лютому 2016 року, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та пояснення відповідачки ОСОБА_3, взявши до уваги письмову заяву відповідача ОСОБА_5, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений кредитний договір за № 01/08/222МБ, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 40 000 доларів США строком на 60 місяців зі сплатою 16 відсотків річних за користування кредитними коштами, відповідачка згідно умов цього договору зобов`язувалася щомісячно згідно із графіком частково погашати кредит та відсотки і остаточно його погасити до 21 січня 2013 року. Згідно п. 6.8. вищевказаного кредитного договору строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків встановлено пять років.

Із пояснень представника позивача, які підтверджені в судовому засіданні письмовими доказами, видно, що відповідачка ОСОБА_6 не виконувала умови кредитного договору, а тому її заборгованість за вищевказаним кредитним договором № 01/08/222МБ від 24 січня 2008 року станом на 29 грудня 2015 року склала 126 031,97 доларів США.

Із п.1.3 долученого до матеріалів справи кредитного договору № 01/08/222МБ, укладеного між сторонами 24 січня 2008 року, видно, що термін повернення кредиту та відсотків по ньому повинен був здійснюватися відповідно до Графіку повернення кредиту, відсотків та винагороди, який є невідємною частиною вищевказаного кредитного договору, згідно якого відповідачка ОСОБА_3 до 20-22 числа кожного місяця на погашення кредиту та відсотків по ньому повинна була сплачувати по 976 доларів США до 21 січня 2013 року, однак відповідно до п.п. 2.3.3., 2.4.1 зазначений термін може бути змінений.

Пунктом а п.п. 2.3.3 кредитного договору передбачено, що банк має право змінити умови договору - вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за даним договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення. При цьому, згідно ст. ст. 212, 611, 651 Цивільного кодексу України по зобовязаннях терміни виконання яких не наступили, терміни вважаються, що наступили згідно дати, вказаної у повідомленні. В цю дату Позичальник зобовязується повернути Банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін його користування, повністю виконати інші зобовязання за даним договором.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості по кредиту, який міститься в матеріалах справи, видно, що відповідачкою зобов'язання за кредитним договором не виконувалися з дати останнього платежу 23 січня 2009 року.

У звязку із невиконанням відповідачкою боргових зобовязань, банк 27 травня 2009 року надсилав ОСОБА_3 письмове повідомлення за № НОМЕР_1 про її неохідність у добровільному порядку сплатити зазначений борг, однак остання, незважаючи на отримане від Банку повідомлення, не вчинила жодних дій по ліквідації заборгованої суми, а тому початок перебігу позовної давності за кредитним договором по сплаті суми кредиту, відсотків та штрафних санкцій починається з моменту порушення строку його погашення, відповідно до Пункту а п.п. 2.3.3 кредитного договору - з часу отримання відповідачкою письмового повідомлення банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Стаття 266 Цивільного кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 1 лютого 2016 року, загальна заборгованість за договором нарахована станом на 29 грудня 2015 року, а останнє погашення заборгованості відповідачкою відповідно до розрахунку відбулось 23 січня 2009 року, позивач у звязку із невиконанням відповідачкою боргових зобовязань 27 травня 2009 року у відповідності із п.п. 2.3.3. укладеного Договору надсилав ОСОБА_3 письмове повідомлення за № НОМЕР_1 про необхідність у добровільному порядку сплатити зазначений борг, яке відповідачка отримала, однак жодних дій по ліквідації боргу не вчинила, тобто із вищевказаного вбачається, що відповідно до умов кредитного договору зобов'язання по погашенню всієї суми кредиту настало саме з часу отримання відповідачкою повідомлення Банку, тобто 27 травня 2009 року, а тому саме з цього дня починається відлік строку позовної давності для звернення позивача до суду.

Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у Постанові № 6-249цс 15 від 2 грудня 2015 року.

І хоч п. 6.8 кредитного договору, укладеного між сторонами 24 січня 2008 року, строк позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків встановлено пять років та позивач, знаючи про порушення свого права, 27 травня 2009 року надіслав відповідачці письмове повідомлення про дострокове виконання взятих на себе зобовязань, однак остання жодних дій не вчинила на ліквідацію боргу, а позивач, незважаючи на це, звернувся до суду із зазначеним позовом після збігу пятирічного строку з часу порушеного його права, тобто після збігу строку позовної давності, а тому у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України у задоволенні позову ПАТ КБ ПриватБанк слід відмовити.

Що стосується вимог позивача про стягнення із ОСОБА_5, як поручителя, солідарно боргу по договору кредиту у розмірі, зазначеному у позові, то такі вимоги позивача також не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів.

Судом встановлено, що 24 січня 2008 року для забезпечення виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором № 01/08/222МБ від 24 січня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно якого останній, як поручитель, на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_3, які виникатимуть з умов вищевказаного кредитного договору. Згідно договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором в тому ж обсязі, що й основний боржник.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами .

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Вищевказана позиція узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у Постанові № 6-53цс 14 від 17 вересня 2014 року.

А так як відповідно до умов договору кредиту відповідачка ОСОБА_3 ? як позичальник згідно з умовами укладеного між сторонами договору кредиту зобовязувалася щомісячно згідно із графіком частково погашати кредит та відсотки і остаточно його погасити до 21 січня 2013 року, тобто в шестимісячний строк від цієї дати, а саме в термін до 22 липня 2013 року позивач мав право звернутися до поручителя із позовом про стягнення невиконаного позичальником боргу, а так як останній не скористався своїм правом та у шестимісячний строк від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимог до поручителя, а тому в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України з 22 липня 2013 року договір поруки, укладений на виконання кредитного договору, є припиненим, таким чином із зазначених підстав у задоволенні вимог Банку до поручителя слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 60, 61, 88, 209,212-215, 218, 292, 294, ст. 251, 252, 258, 261, 266, 267, 509, 526, 530,553, 559, 610-612, 631, 1048, 1054 ЦК України, Постановами ВСУ № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року та № 6-249цс 15 від 2 грудня 2015 року, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 боргу по кредитному договору за № 01/08/222 МБ від 24 січня 2008 року залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_1