Справа № 266/1646/16-ц
Провадження № 2-о/266/155/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого судді Дзюба М.В.,

з участю секретаря Давлетбаєвої О.Є.,

представника заявниці - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області,

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулась до суду із заявою, в якій зазначила, що 20 грудня 2015 року, за місцем проживання в м.Донецьку, на території, яка є тимчасово окупованою, помер її чоловік - ОСОБА_3. Лікарське свідоцтво про смерть отримано на тимчасово непідконтрольній Україні території, що призвело до неможливості отримання належного свідоцтва про смерть в органах ДРАЦС із зазначенням відомостей, які би були внесені до Єдиного державного реєстру актів цивільного стану громадян. Це унеможливило отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_3 на території України, тому заявниця вимушена була звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті свого чоловіка.

Заявниця ОСОБА_2 в судове засідання надала заяву, якою заявлені вимоги підтримала та просила встановити факт смерті її чоловіка ОСОБА_3, а справу розглянути за її відсутності, з участю її представника ОСОБА_1

Представник заявника ОСОБА_1, який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_3 страждав на онкологічне захворювання (рак шлунку), мешкав в м.Донецьку та помер вдома 20 грудня 2015 року. Похований він на кладовищі в м.Донецьку. При зверненні до Приморського відділу РАГС за реєстрацією факта смерті ОСОБА_3, заявниці було відмовлено із посиланням на неможливість реєстрації данного факту, оскільки медичне свідоцтво про смерть ОСОБА_3 видане на тимчасово окупованій території України. Просив суд задовольнити заяву та встановити факт смерті ОСОБА_3 20 грудня 2015 року в м.Донецьку.

Представник заінтересованої особи Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області до суду не зявився, надіславши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представника до суду за межами такої території України.

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1982 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження ІІІ-НО № 496619. (а.с.8)

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є знайомою родини ОСОБА_3 та їй достовірно відомо про те, що ОСОБА_3, який мешкає в м.Донецьку, вул.Лютнева, 23, за життя страждав на онкологічне захворювання - рак шлунку, від якого помер 20 грудня 2015 року в місті Донецьку, у будинку за місцем свого проживання. Також їй достовірно відомо про те, що ОСОБА_3 похований на кладовищі ОСОБА_5 в місті Донецьку.

З лікарського свідоцтва про смерть № 798 від 21.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, помер 20 грудня 2015 року в м. Донецьк Донецької області Україна. Причиною його смерті стали ракова інтоксикація, рак шлунку. (а.с.10)

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

На звернення до органів РАЦС, представнику заявника відповідно до листа № 96.4.5-117 від 22.04. 2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_3, оскільки заявником на підтвердження факту смерті пред"явлено свідоцтво про смерть, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.13)

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, заявник ОСОБА_2 не може реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи в певний час.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,11, 60,212,214,215,256-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області задовольнити.

Встановити факт того, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився в с. Мирне Тельмановського району Донецької області, громадянин України, помер 20 грудня 2015 року в м. Донецьк Донецької області Україна, причина смерті: рак шлунку.

Рішення про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя Дзюба М. В.