АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

за участю секретаря: Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпроептровської області від 05 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпроептровської області від 05 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення та скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони є батьками малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на виїзд якої за кордон відповідач у добровільному порядку дозвіл на не надає, тому позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини за межі України до інших країн світу з 01 грудня 2015 року до 11 грудня 2026 року без згоди батька у супроводі матері, посилаючись на те, що з 2011 року відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям і здоров'ям, не надає матеріальної допомоги, перешкоджає її повноцінному розвитку та відпочинку, уникає спілкування для вирішення питань, пов'язаних з інтересами дитини, і не з'явився у 2015 році до нотаріуса для оформлення згоди на виїзд дитини за кордон, не надавши пояснень своїй поведінці.

Сттаттею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

На підставі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до Постанови КМУ «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27.01.1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (п. 3). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4).

Таким чином, чинним законодавством не встановлені обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлюється певний порядок виїзду за кордон за згодою батьків або за наявності рішення суду при відсутності згоди одного з батьків.

Між тим, оскільки позивачкою в порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України не було зазначено, з якою метою та до якої держави вона планує виїздити разом з дитиною, не вказано конкретний проміжок часу перебування у цій державі, що позбавляє можливості визначити чи не суперечить ця поїздка інтересам дитини, та чинним законодавством передбачено вирішення судом питання про дозвіл на одноразовий виїзд за кордон дитини за відсутності згоди одного з батьків, а не на неодноразові виїзди невідомо до якої країни та без визначення періоду, суд обґрунтовано на підставі ст. ст. 141, 155 СК України відмовив в задоволенні заявлених вимог ОСОБА_2.

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про незаконність такого рішення суду не ґрунтуються на матеріалах справи і вищеназваних нормах закону, фактично зводяться до їх одностороннього тлумачення лише на свою користь та до повторного обґрунтування заявлених нею позовних вимог, яким суд дав належну оцінку у сукупності з наданими сторонами і дослідженими в судовому засіданні доказами за своїм внутрішнім переконанням відповідно до ст. 212 ЦПК України, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпроептровської області від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: