АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/991/16 Головуючий 1 інстанції -
Категорія:інші Доповідач -Гальянова І.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

Костенко Т.М.,

за участю секретаря: Сватенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа : Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та виготовлення проїзного документа без згоди батька,-

ВСТАНОВИЛА :

09 жовтня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом ,в якому просила надати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на виготовлення проїзного документа особі, що не досягла 16-річного віку для виїзду за кордон України та дозвіл на виїзд за межі України у період з 26.12.2015 року по 10.01.2016 року включно для оздоровлення та відпочинку за кордоном в країни - Австрію та Чорногорію у її супроводі, без згоди батька.

Вказані вимоги обґрунтовує тим, що в період з 25.06.2005 року по 01.10.2013 року вони з відповідачем знаходились в зареєстрованому шлюбі від якого народилась дочка ОСОБА_6, яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

Позивач зазначає, що вона разом з чоловіком від другого шлюбу ОСОБА_7 та дочкою, з метою оздоровлення дитини та на відпочинок у період зимових канікул хоче виїхати у Черногорію з 26.12.2015 року по 10.01.2016 року, але відповідач заперечує проти виїзду доньки та не дає дозвіл на її виїзд за кордон.

01.12.2015 року відповідач подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог.

Свої заперечення обгрунтовував тим, що ОСОБА_4 є безробітною та їх дочка у 2014 році знаходиться на його утриманні, у зв»язку з тим, що позивач постійно знаходиться у Чорногорії та працювала в готелі майбутнього чоловіка ОСОБА_7 з яким у 2015 року було, на думку відповідача, укладено фіктивний шлюб для того, щоб назавжди вивезти доньку у Чорногорію. Відповідач зазначає, що завжди надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон, а з травня 2015 року позивач перешкоджає йому спілкуватись з дитиною. Також зазначає на ненадання позивачем доказів щодо порушення ним її прав а.с.36-41).

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року, вказані позовні вимоги позивача були задоволені. Суд надав дозвіл на виготовлення та видачу проїзного документу неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за кордон за межі України на термін з .12.2015р. по 10.01.2016р. та дозвіл на тимчасовий виїзд її за межі України в країни Австрія та Чорногорія на термін з 26.12.2015р. по 10.01.2016р. включно без дозволу батька ОСОБА_3, а також вирішив питання щодо розподілу судових витрат у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказане рішення суду як незаконне та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовує порушенням судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення, норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції розглянув справи за його відсутності, тоді як він в день розгляду справи знаходився у відрядженні , про що повідомив суд та розглянувши справу за його відсутності, суд порушив його, передбачені ст. 27 ЦПК України.

Відповідач також зазначає, що при ухваленні рішення суд не дав оцінку його доводам про те, що у 2014 році дочка знаходилась на його утриманні, а також тій обставині, що позивач з травня 2015 року перешкоджає йому спілкуватись з дитиною, що 10 серпня 2015 року ним була запропонована мирова угода, де він надавав згоду дочці виїзд з ОСОБА_4 за кордон до 01.06.2016 року, а в літні та зимові канікули дочка була разом з ним , але вказана мирова угода ОСОБА_4 не влаштовує.

Також зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України не зазначив у рішенні в чому полягають порушення прав позивача з його боку та на інші порушення судом першої інстанції, які на його думку дають підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Відповідач та позивач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з»явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення про вручення відповідачу та матері позивача судових повісток ( а.с. 122, 124). Про причини неявки в судове засідання суду апеляційної інстанції не повідомили.

Згідно до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги , судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи вказані позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надає дозволу для виїзду дитини для відпочинку за кордон, що не відповідає інтересам дитини.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що сторони з 25 червня 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2013 року, шлюб між сторонами було розірвано та вказаним рішенням встановлено, що спору щодо проживання неповнолітньої дитини між сторонами не має та вона буде проживати з матір»ю ( а.с.6).

Матеріали справи також свідчать про те, що Комінтернівським районним судом м.Харкова розглядавсь виниклий між сторонами спір щодо надання неповнолітній дочці сторін дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон України та виїзду за межі України у період з 01.07.2015 року по 01.09.2021 року на тимчасове проживання за кордон в країну - Чорногорія без згоди батька та визначення місця проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_6 з батьком.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова віл 15 липня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 про надання неповнолітній дочці ОСОБА_6 дозволу на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон України та виїзду за межі України у період з 01.07.2015 року по 01.09.2021 року на тимчасове проживання за кордон в країну - Чорногорія без згоди батька були задоволені, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітньої дочки з ним-відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 вересня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 липня 2015 року в частині задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_4 було скасовано та відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині . Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 липня 2015 року в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дочки з батьком, було залишено без змін ( а.с.27-29).

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що 03.12.2014 року відповідачем надавалась згода дочці на тимчасовий виїзд до Чорногорії, на період з 26 грудня 2014 року по 12 січня 2014 року, яка 19.12.2014 року ним була відкликана , а також встановлено ту обставину , що відповідач надавав дозвіл, та ОСОБА_6 відпочивала в Чорногорії з 20 по 30 березня 2015року.

Відповідно до наявної відповідачем копії довідки КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня 24» дочка сторін ОСОБА_6 з 05.12.2014 року по 22.12.2014 року знаходилась на лікування та з 22.12.2014 року за станом здоров»я могла знаходитись в дитячому колективі (а.с.24), тобто на час 26.12.2014 року, коли дочка сторін повинна була виїхати на відпочинок, вона на лікуванні вже не перебувала.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами що 09 жовтня 2015 року відповідачем надано нотаріально посвідчену згоду на тимчасові поїздки малолітньої дочки ОСОБА_6 в супроводі матері до Чорногорії з 09 жовтня 2015 року по 27 грудня 2015 року, з 12 січня 2016 року по 01 червня 2015 року ( а.с.42).

Вказані обставини справи свідчать про те, що дозволу на виїзд дитини за кордон на період з 26.12.2015 року по 10.01.2016 року відповідач позивачу не надав та також свідчить про наявність виникнення між сторонами такого спору, а надана відповідачем згода щодо тимчасової поїздки дочки сторін з 09 жовтня 2015 року по 27 грудня 2015 року, з 12 січня 2016 року по 01 червня 2015 року , відповідно до пояснень позивача в судовому засіданні суду першої інстанції, є неприйнятною, оскільки перериває учбовий процес дитини.

Матеріли справи також свідчать про те, що позивачем, з метою забезпечення відпочинку дочки в Черногорії заброньовано готель Кус з 26.12.2015 року по 10.01.2015 року ( а.с.14).

Доказів того, що відповідач може забезпечити відпочинок дитини під час зимових канікул у Трускавці, матеріали справи не містять.

При вирішенні виниклого між сторонами спорі суд першої інстанції вислуховував думку неповнолітньої дитини, яка в судовому засіданні пояснила ,що бажає поїхати на зимові канікули до Черногорії з матір»ю, а не з батьком у Трускавці (журнал судового засідання а.с.81).

Матеріали справи також свідчать про те, що відповідачем на адресу позивача надсилалась складена ним 15.08.2015 року мирова угода щодо вирішення в добровільному порядку питання про місце проживання та спілкування з дитиною, яка залишена позивачем без відповіді ( а.с.49-51).

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім»я,дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

В ч.7 ст. 7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 21 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятою 20 листопада 1989 року , яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення. Судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов»язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з приписом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.

В частинах 1 та 2 ст.155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, за змістом вказані норми матеріального права свідчать про принциповість та пріоритетність інтересів дитини при наявності у батьків прав та обов»язків щодо виховання дитини.

Зазначені вище обставини справи та вимоги норм матеріального права, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини сторін , бажання дитини на поїздку для відпочинку в Чорногорію, можливість позивача забезпечити дитину таким відпочинком , а також наявності виниклого між сторонами спору щодо дачі згоди відповідача на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини в саме в зазначений період для відпочинку за кордом, свідчать про наявність підстав для надання дозволу на виготовлення та видачу проїзного документу неповнолітній ОСОБА_3 ОСОБА_6 для виїзду за кордон за межі України на термін з 26.12.2015р. по 10.01.2016р. та дозволу на тимчасовий виїзд її за межі України в країни Австрія та Чорногорія на термін з 26.12.2015р. по 10.01.2016р. включно без дозволу батька ОСОБА_3

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду про задоволення позовних вимог позивача.

Доводи. викладені відповідачем в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування чи зміни ухваленого у справі рішення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317, 319, 218 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня надрання нею законної сили.

Головуючий, суддя: І.Г. Гальянова

Судді : А.І. Колтунова

Т.М. Костенко