Ухвала
іменем україни
14 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,
Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в особі житлової комісії про визнання рішення житлової комісії незаконним та зобов`язання змінити дату зарахування на квартирний облік, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 27 вересня 2015 року № 348 про відмову внести зміни у дату зарахування його та членів його сім`ї на квартирний облік із 24 серпня 1993 року; зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 врахувати йому під час оформлення списку загальної черги військовослужбовців, які мають право на одержання жилих приміщень, попередній час його перебування на черзі та зарахувати його та членів його сім`ї на квартирний облік із 24 серпня 1993 року.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24 серпня 1993 року його на підставі рапорту разом з дружиною було взято на квартирний облік житловою комісією військової частини НОМЕР_2 м. Прилуки Чернігівської області. У період із 10 квітня 2006 року до 31 грудня 2010 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а з 01 лютого 2011 року він перебуває на військовому обліку у Васильківському об`єднаному міському військовому комісаріаті. Коли у 2015 році він звернувся до житлової комісії за інформацією щодо квартирного обліку, то дізнався, що комісією з незрозумілих причин його взято на квартирний облік із 03 березня 1995 року. Після цього позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення його в черзі на квартирний облік з моменту первинного рапорту, однак комісія безпідставно відмовила йому у цьому. Оскаржуване рішення прийнято на підставі наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, який втратив чинність ще 06 жовтня 2006 року, а відповідно до чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 датою зарахування його на квартирний облік повинно бути 24 серпня 1993 року.

Рішенням Васильківського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року позов задоволено.
Рішенням апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтями 34, 37 ЖК УРСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.

Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Відповідно до вимог п. 4 Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України від 23 грудня 1992 року № 220 (діяло на момент зарахування позивача на квартирний облік у серпні 1993 року) військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами «а», «б» та «д» пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами «а» та «б» пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами (затверджені Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93), пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.

Згідно з п. 2 наказу Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України від 23 грудня 1992 року» при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку (в списках осіб, що користуються правом першочергового і позачергового отримання жилих приміщень), але не раніше ніж з дня набрання чинності цим наказом.

Наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, зареєстровану в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2006 року за № 1171/3045; наказ Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20 втратив чинність.

Відповідно до п. 1.4 ч. 2 зазначеної Інструкції військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов до набрання чинності Законом України від 24 червня 2004 року № 1865-IV «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», забезпечуються житловими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.

Крім того, відповідно до п. 8.11 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» житлова комісія військової частини наділена повноваженнями приймати рішення щодо: зарахування військовослужбовців на облік, зняття військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов; внесення змін до облікових даних військовослужбовців чи осіб, звільнених з військової служби, які перебувають на квартирному обліку у зв`язку зі зміною їх сімейного стану, набуття ними права на пільги для отримання житла; погодження розподілу жилої площі, яка надається для постійного проживання; перенесення черговості надання жилого приміщення на рік, якщо військовослужбовець чи особа, звільнена з військової служби, відмовиться від виділеного жилого приміщення, що відповідає встановленим вимогам та розміру; скликання позачергових загальних зборів військовослужбовців і осіб, звільнених з військової служби, у зв`язку з: саморозпуском житлової комісії, оголошенням недовіри та виключенням члена (членів) комісії зі складу житлової комісії; ініціюванням проведення довиборів члена (членів) житлової комісії.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що позивач у період із 1992 року до 2010 року проходив військову службу у Збройних Силах України.
24 серпня 1993 року позивача на підставі рапорту від 24 серпня 1993 року як безквартирного разом з членом його сім`ї (дружиною) було взято на квартирний облік житловою комісією військової частини НОМЕР_2 (Авіабаза «Прилуки», м. Прилуки, Чернігівська область).

У подальшому позивача було переміщено по військовій службі з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), а саме: до військової частини НОМЕР_3 (м. Івано-Франківськ) та зараховано на квартирний облік за новим місцем проходження служби разом з членами його сім`ї (дружина та дочка) зі збереженням часу перебування на обліку, з 24 серпня 1993 року. У зв`язку з переїздом у 2000 році до іншого гарнізону (в іншу місцевість) позивач отримав довідку, що підтверджує його перебування на квартирному обліку до моменту переміщення у 2000 році, а саме: довідку від 05 червня 2000 року № 40, видану військовою частиною НОМЕР_4 (м. Ромни, Сумська область), яка на той час знаходилася на території Авіабази «Прилуки».

Інформація щодо переміщення позивача по військовій службі як з переміщенням в інший гарнізон, так і в межах одного гарнізону наведена у витягу з послужного списку від 15 жовтня 2015 року № 930.

У період із 10 квітня 2006 року до 31 грудня 2010 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Із 01 лютого 2011 року позивач перебуває на військовому обліку у Васильківському об`єднаному міському військовому комісаріаті Київської області, що підтверджується витягом з послужного списку від 15 жовтня 2015 року № 930.

У зв`язку з виходом на пенсію позивача звільнено з військової служби у запас та надано пільгу щодо забезпечення житлом, вид пільги «позачергово». Позивач залишається на квартирному обліку до одержання житла.

У 2015 році позивач звернувся до житлової комісії відповідача за інформацією щодо квартирного обліку та дізнався, що його на квартирний облік взято з 03 березня 1995 року.

08 липня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення його в черзі на квартирний облік з моменту написання первинного рапорту, а саме з 24 серпня 1993 року. Проте 27 вересня 2015 року житловою комісією відповідача позивачеві надано рішення № 348 про відмову внести зміни до дати зарахування останнього на квартирний облік з 24 серпня 1993 року, прийняте на підставі п. 2 наказу Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, яким було передбачено, що при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку з дати набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про задоволення позову із тих підстав, що дії відповідача щодо перенесення дати зарахування на квартирний облік позивача та членів його сім`ї з 24 серпня 1993 року на 03 березня 1995 року є протиправними і такі дії призвели до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби втрачають при цьому час перебування на квартирному обліку за попереднім місцем служби, тобто, до порушення прав позивача.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 5860, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.
Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду про те, що, відмовляючи у внесенні змін до дати зарахування позивача та членів його сім`ї на квартирний облік з 24 серпня 1993 року, відповідач діяв у межах вимог чинного законодавства, а тому підстави для визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії відсутні, адже такий висновок спростовується зазначеними нормами матеріального права.
Крім того, апеляційний суд помилково вважав, що вимога позивача фактично полягає в зобов`язанні житлової комісії змінити своє рішення від 18 серпня 2006 року, яке позивачем не оскаржувалося та не перевірялося судом на предмет відповідності законодавству, та помилково вважав, що відповідача не може бути зобов`язано до перегляду рішення, незаконність якого не встановлена у визначений законами України спосіб.
Такі висновки спростовуються змістом позовної заяви, враховуючи предмет і підстави позову, заявлені позовні вимоги та характер спірних правовідносин, а також враховуючи положення ст. 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року скасувати, рішення Васильківського районного суду Київської області від 16 лютого 2016 року залишити в силі.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак