Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/3373/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Каліушко Ф.А.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Кравець В.А.

Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні кімнатою.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні кімнатою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, не відповідає нормам матеріального та процесуального права, обставинам справи. Зазначає, що судом не було взято до уваги те, що відповідач без згоди позивача, зняла двері до житлової кімнати, вивезла їх з квартири, та до цього часу не повернула двері на місце. Зазначає, що суд виніс рішення на підставі сфальшованої фото - доказу без дати зйомки та сфальшованої копії відривного корінця до приходного кассового ордеру, про сплату ремонту та встановлення дверей 15 серпня 2014 року та ще й заповненого на компютері. Судом не було взято до уваги докази надані позивачем.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року було визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину за кожним квартири АДРЕСА_1, визначено порядок користування даною квартирою та виділено у користування ОСОБА_2 жилі кімнати, площею 18,6 кв.м та 18,7 кв.м,, а також лоджію, вихід на яку є з кімнати, площею 18,7 кв.м, у користування ОСОБА_3 виділено жилі кімнати, площею 23,6 кв.м та 14,7 кв.м,, місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін.

31 липня 2013 року відповідачем були зняті міжкімнатні двері з дверного блоку кімнати, площею 18,6 кв.м,, що не заперечувалось відповідачем.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні кімнатою. В обґрунтування уточнених вимог, зазначав, що він на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 року є співвласником квартири АДРЕСА_2. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 року визнано за сторонами право власності по 1/2 частини вказаної квартири за кожним, визначено порядок користування нею та виділено у користування ОСОБА_2 жилі кімнати, площею 18.6 кв.м та 18,7 кв.м. Посилаючись на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні виділеною рішенням суду кімнатою, площею 18,6 кв.м,, а саме 31 липня 2013 року без його згоди відповідач зняла з дверного блоку цієї кімнати дверне полотно та вивезла його з квартири, повертати його категорично відмовляється, у зв'язку з чим у позивача відсутня можливість користуватися та розпоряджатися своєю власністю, просив ухвалити рішення, яким на підставі ст. 391, п. 4 ч. 2 сг. 16 ЦК України зобов'язати відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні власністю шляхом встановлення дверного полотна до вказаної кімнати.

Відповідач позов не визнала, посилалась на те, що, позивач набув право власності на спірну кімнату лише 22 липня 2014 року, тоді як двері були зняті з кімнати для ремонту під час перебування квартири у спільній сумісній власності, а 15 серпня 2014 року були повернуті на місце, відтак жодних перешкод позивачу у користуванні його власністю відповідач не чинить.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, як співвласник квартири, не давав згоди на зняття та вивезення 31 липня 2013 року дверей до однієї з кімнат квартири, що на той час перебувала у спільній сумісній власності сторін, судова колегія відхиляє, оскільки доказів на підтвердження цих обставин позивач не надавав.

Доводи скарги про те, що, незважаючи на прохання позивача про встановлення дверей на місце, відповідач не виконала вказану вимогу, спростовуються квитанцією до прибуткового касового ордеру №7 від 15 серпня 2014 року про сплату за ремонт та установку дверей, оригінал якої був досліджений апеляційним судом, та поясненнями відповідача про те, що нею були встановлені 15 серпня 2014 року двері до кімнати, яка рішенням суду виділена у користування позивача, а в подальшому останнім ці двері були зняті та вивезені. При цьому, позивач доказів на спростування наведених доводів відповідача не надав.

Посилання позивача на те, що суд не перевірив реєстрацію вказаного у квитанції підприємця, не з'ясував якими видами господарської діяльності він займається, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки позивачем не доведено, що вказаний у квитанції підприємець не виконував роботу по ремонту та встановленню дверей до кімнати.

Судова колегія не погоджується з доводами скарги про те, що суд ухвалив рішення на підставі фото на а.с. 84, яке, як стверджує позивач, є сфальшованим, оскільки у рішенні суду відсутні посилання на фото, а підставою відмови у позові за рішенням суду є недоведеність позовних вимог, а саме те, що позивачем не доведено, яким чином було порушено його право саме як власника майна, оскільки дії відповідача щодо зняття дверного полотна були вчинені нею 31 липня 2013 року під час перебування усієї квартири у спільній сумісній власності сторін та до виділення позивачу спірної кімнати у користування.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що судом безпідставно не було взято до уваги надані ним докази: фото дверного отвору з датою фотографування - а.с. 10, листи Дарницького РУ ГУ МВС України щодо правопорушень відповідача - а.с. 11, 22, 23, 24, листи позивача до відповідача - а.с. 12, 13, 20, 47-50.

На думку судової колегії, фото на а.с. 10 не є доказом, яким би підтверджувались позовні вимоги, оскільки не свідчить про те, що двері у серпні 2014 року не були повернуті відповідачем на місце.

З листів Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві вбачається, що у липні 2013 року позивачу надавалась відповідь на звернення щодо відсутності дверей до кімнати, рекомендовано вирішувати спір мирним шляхом або звернутись до суду. З інших листів вбачається, що у 2014-2015 рр. позивач звертався до органів міліції з приводу конфліктних ситуацій, які виникали між сторонами з приводу користування квартирою.

Листи позивача до відповідача з проханням повернути двері на місце, за відсутності інших доказів неправомірних дій відповідача, не доводять позовних вимог, інші листи позивача (а.с. 47-49) містять пропозиції позивача щодо продажу квартири, викупу частки у праві власності тощо.

Таким чином, докази, на які посилається позивач в скарзі, не підтверджують позовних вимог і не спростовують доводів відповідача про те, що 15 серпня 2014 двері нею були встановлені.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: