Справа № 304/616/16-ц
Провадження № 2/304/257/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2016 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Амаровича В. П.,

при секретарі - Ковач М.Ф.,

з участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виділу частки у натурі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду від 31 березня 2016 року визначено ідеальні частки її та ОСОБА_3 у рухомому майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1; автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2; автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3; причіп, д/н 22 60 НМ у розмірі по 1/2 частині кожному. Оскільки автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-2» придбаний 10 січня 1994 року, причіп, д/н 22 60 НМ 08 червня 1995 року, а автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3» - 12 вересня 2002 року, то відносини з приводу таких регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю, а з приводу автобуса марки «Ікарус» 250-59, придбаного 19 жовтня 2004 року нормами Сімейного кодексу України. Відповідач від поділу майна, зокрема, автомобілю «Фольксваген» моделі «Гольф-2» та автобуса марки «Ікарус», ухиляється, а саме стверджує, що відчужив їх по дорученню, хоча будь-яких доказів з цих підстав суду не надав. Оскільки ОСОБА_3 володіє та користується всіма транспортними засобами, а її, як співвласника таких, незаконно від володіння, користування та розпорядження ними відсторонив, правовстановлюючі документи та транспортні засобі знаходяться у нього, тому на підставі ст. 22, ст. 28 ч. 1, ст. 29 ч. 1 КЗпШС України, ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ст. ст. 367, 368 ЦК України просить усунути їй перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виділу частки у натурі та припинення права власності на 1/2 частину за ОСОБА_3 на автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1 та причіп, д/н 22 60 НМ, а автомобіль марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2 та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3 залишити у його власності.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні його відмовити як безпідставного.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У судовому засіданні встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 березня 2016 року по цивільній справі № 304/1344/13-ц, яке набрало законної сили 11 травня 2016 року, змінений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визначено ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рухомому майні, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме автомобілі марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1; автомобілі марки «Фольксваген», моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2; автобусі марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3; причепі, д/н 22 60 НМ, у розмірі по 1/2 частині кожному, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також вищевказаним рішенням встановлено, що автомобіль марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2, та автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3, фактично відчужені по дорученню та відсутні у реальному володінні сторін.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно правової позиції, висловленої верховним Судом України в ухвалі від 17 лютого 2010 року, вказані норми ЦК України (статті 364 та 365 ЦК України) є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки перша з них передбачає право власника, який виділяється, на частку зі спільного майна, а друга - можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні.

При цьому грошова або інша майнова компенсація відповідно до ст. 364 ЦК України може бути виплачена співвласнику, який виділяється, лише за його згодою. Водночас відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду).

Оскільки не можуть бути виділені речі, яких реально не існує, а позивачка та її представник в ході розгляду даної справи всупереч ст. 60 ЦПК України не довели існування автомобіля марки «Фольксваген Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2 та автобуса марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3, при цьому залишати їх за позивачкою відмовилися та просять залишити їх у власності ОСОБА_3, беручи до уваги те, що причіп д/н 22 60 НМ самостійно, без автомобіля марки «Фольксваген», моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1, використовувати за його функціональним призначенням неможливо, а також враховуючи, що сторони як співвласники майна не згодні на грошову або іншу матеріальну компенсацію вартості їх часток, тому суд, з метою недопущення порушення рівності прав кожного із сторін (колишнього подружжя) на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної часткової власності, вважає, що підстав для виділу рухомого майна немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 319, 364, 365 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 58-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном шляхом виділу частки у натурі відмовити.

Вжитий ухвалою судді Перечинського районного суду від 21 червня 2016 року захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-3», 1994 року випуску, д/н НОМЕР_1, автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф-2», 1987 року випуску, д/н НОМЕР_2, автобус марки «Ікарус» 250-59, д/н НОМЕР_3 та причеп д/н НОМЕР_4, які знаходяться у ОСОБА_3, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 після набрання рішенням суду законної сили скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: ОСОБА_5