Справа № 219/6338/16-ц
Провадження № 2/219/3173/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької областів складі:

головуючої судді Шевченко Л.В., при секретарі Брагіній М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

01.07.2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та після уточнення позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість у виді неповернутих позичених коштів в сумі, еквівалентній 3 500 доларів США, та 5 000 грн. В обґрунтування позову позивач вказує, що 01 червня 2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від нього у позику 6 000 доларів США. Задля виконання вимог зазначених ч. 1 ст. 1047 ЦК України відповідач, керуючись ч. 2 47 ЦК України, на підтвердження факту укладення договору позики та його умов склав та передав позивачеві розписку позичальника. В період з моменту укладення договору позики до моменту звернення з даним позовом в суд відповідач повернула позивачу лише 1 810 доларів США, з яких 1 110 доларів США було повернуто 01 листопада 2013 року, а 700 доларів США - 12 січня 2014 року. Неповернутими залишилися кошти в сумі 4 190 доларів США.Під час останнього повернення частини позичених коштів (12.01.2014 року), а також, одноразово, після цього, позивач звертався до відповідача із вимогою повернути всю суму позики, проте відповідач своє зобовязання з повернення позики до теперішнього часу так і не виконала. У звязку із грубим порушенням відповідачем її зобовязань з повернення позики, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав в суд із позовом з вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача неповернутої частини позичених коштів, процентів за користування коштами та трьох процентів річних.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставах, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявилася. 02.09.2016 року надала через канцелярію суду заяву, в якій вказала, що уточнені позовні вимоги визнає у повному обсязі та зобовязується сплатити суму боргу (3500 дол. США та 5000 грн. з урахуванням судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду) в строк до 01.01.2017 року.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, які повинні регулюватися статтями 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 01.06.2013 року, відповідач ОСОБА_2 взяла в борг кошти в розмірі 6 000 доларів США та зобовязалася їх повернути. Нижче дописано: повернення 01.11.2013 року в сумі 1 110 доларів США, 12.01.2014 року в сумі 700 доларів США (арк.с.8). Тобто відповідач повернула позивачу кошти лише в розмірі 1 810 доларів США, та до теперішнього часу неповернутими залишилися кошти в сумі 4 190 доларів США, що було підтверджено відповідачем в судовому засіданні 02.09.20016 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс-14 вказується, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Як встановлено судом, позивач передав відповідачу гроші в сумі 6 000 доларів США, а відповідач, з моменту укладення договору позики і до моменту звернення з даним позовом до суду, повернула лише частину боргу 1 810 доларів США, чим порушила умови укладеного між ними договору. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача кошти в сумі 3 500 доларів США та 5 000 грн. з урахуванням судового збору в сумі 1645,02 грн., відмовившись від позову в частині стягнення з відповідача суми процентів за користування коштами в розмірі 2 121 доларів США, три відсотки річних в сумі 296 доларів США, 556 доларів США основного боргу, а всього 2973 доларів США.

Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики підлягає задовольнню повністю, оскільки відповідачем належним чином не виконано зобовязання за договором позики, укладеним шляхом складання розписки від 01.06.2013 року, внаслідок чого виникла відповідна заборгованість перед позивачем.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.218, 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України, постановою Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (з урахуванням уточненої заяви) - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, паспорт серії ВС 423632, виданий Артемівським РВ УМВС України в Донецькій області 13.09.2000 року, (яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) заборгованість у виді неповернутих позичених коштів у сумі 87143,27 грн., що в доларовому еквіваленті складає 3 500 (три тисячі пятсот) доларів США, та 3354,98 гривень, а всього 90498,25 грн., судовий збір 1645,02 грн.

Повернути з державного бюджету України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2 (який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) суму сплаченого ним судового збору згідно квитанції № 31 від 01.07.2016 року в сумі 275,61 грн. (двісті сімдесят пять гривень 61 коп.).

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.В.Шевченко