ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/1020/16-ц р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2016 смт. Золочів

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Чернової О.В.,

За участю секретаря Озерської Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 липня 2015 року позивач уклав із відповідачем договір позики, згідно з яким передав відповідачу грошові кошти в сумі 15 000 грн. з умовою їх повернення до травня 2016 року включно. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки. Гроші передані відповідачеві в момент укладення договору. Відповідач позивачу борг не повернув, тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 15 000 грн. Оскільки відповідач не виконав свої зобов'язання, позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних з простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання, починаючи з 1 червня 2016 року в розмірі 80 грн. 14 коп.. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн.

Позивач в судовому засіданні підтвердив позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, суду пояснив, що відповідач 07.07.2015 року узяв у нього в борг 15 000 грн., кінцевий строк повернення було визначено травень 2016 року незалежно від наявності спільної роботи та виплати ним заробітної плати відповідачеві. До теперішнього часу відповідач борг не повернув. Між ним та відповідачем не було домовленості про сплату боргу його сину - ОСОБА_3 ані при укладенні договору, ані в подальшому. ОСОБА_4 не передавав йому ніяких коштів в рахунок погашення боргу відповідача.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що 07.07.2015 року ним дійсно було взято в борг у позивача 15 000 грн., про що видано розписку, із визначенням кінцевого строку повернення боргу в травні 2016 року. Оскільки він виконував роботу за договором із сином позивача - ОСОБА_3, останнім щомісячно утримувалися із належних йому за роботу виплат кошти в рахунок погашення боргу позивачеві. Розписки на підтвердження здійснення виплат в рахунок погашення боргу позивачеві він не отримував, в актах виконаних робіт він розписувався про отримання грошових коштів, що виплачувалися, але належні йому для виплати кошти мали бути більшими - решта залишалася у ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу позивачеві. Домовленість про погашення ним боргу позивачеві згідно розписки від 07.07.2015 року через ОСОБА_3 між ним і позивачем документально не оформлялась. Розписку у позивача він не забрав, оскільки не сплатив в повному обсязі борг, має сплатити ще 5 тис. грн..

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1. Відповідач працював із ОСОБА_3 за договором підряду у 2015 році і останній за виконану роботу сплачував відповідачеві грошові кошти. Ніяких боргових відрахувань ОСОБА_3 не здійснював, про що свідчать надані відповідачем акти виконаних робіт, де проставлені позначки і підписи про отримання відповідачем нарахованих за роботу коштів. Ніяких застережень про відрахування коштів в рахунок погашення боргу акти також не містять. Між ОСОБА_3 і позивачем або відповідачем не було домовленостей про отримання коштів в рахунок погашення боргу.

Заслухавши пояснення сторін, представників третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що між позивачем і відповідачем 07 липня 2015 року дійсно укладений договір позики грошей в сумі 15 000 грн., підтвердженням укладення даного договору є видана відповідачем розписка, в якій відповідач зобов'язався остаточно виконати зобов'язання в травні 2016 року, та у якій відповідачем вказано про отримання грошових коштів у момент укладення договору (а.с. 60).

Термін повернення позивачеві боргу минув, відповідачем позивачеві борг не повернуто, тому позивач вправі вимагати від відповідача повернення боргу в судовому порядку.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У відповідності до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідачем в судовому засіданні не заявлялося про безгрошовість укладеного 07.07.2015 року між відповідачем і позивачем договору позики, цей договір не оспорено, позов про визнання його недійсним не пред'являвся та судом цей договір недійсним не визнавався. Крім того, відповідачем в судовому засіданні підтверджено добровільне укладення ним договору позики із зазначенням факту отримання ним грошових коштів у момент укладання договору.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 видав розписку позивачу ОСОБА_1 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики. При цьому розписка не містить умов повернення боргу через третю особу, а саме через ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що зі слів відповідача йому відомо, що останній узяв в борг грошові кошти у ОСОБА_1, із подальшим відрахуванням боргу із зарплати відповідача, та в подальшому відраховувалися із зарплати відповідача в рахунок погашення суми боргу кошти. У кого конкретно відповідач взяв гроші в борг та хто відраховував борг йому не відомо

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що працює охоронцем приміщень, де орендує приміщення позивач. Зі слів відповідача останній працював зварювальником у ОСОБА_1 Про отримання в борг відповідачем коштів та про порядок виплати зарплати останньому йому не відомо.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він і відповідач працювали разом у 2011-2015 роках - виконували слюсарні роботи згідно договорів із ОСОБА_3. Відповідач отримував оплату за роботу близько 3 тис. грн. в місяць. Позивач допомагав в роботі ОСОБА_3. Зі слів відповідача йому відомо, що останній позичав гроші, у кого саме - у позивача чи у ОСОБА_3, він не знає. Він також позичав кошти та віддавав після отримання зарплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд ставиться критично до ствердження відповідача про часткове погашення ним боргу позивачеві, оскільки відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів виконання зобов'язання про погашення боргу у розмірі 15 000 грн. за договором позики згідно розписки від 07.07.2015 року.

Надані позивачем копії договорів підряду від 05.01.2015 року і 20.01.2015 року, укладених між ФОП ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2, актів здачі-прийому робіт (а.с.33-45), не містять доказів відрахування із належних для сплати відповідачеві сум в рахунок погашення боргу позивачеві ОСОБА_1 за договором позики згідно розписки від 07.07.2015 року або доказів наявності такої домовленості між відповідачем ОСОБА_2, позивачем ОСОБА_1, ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абзацу другого ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Отже, суд не може прийняти до уваги показання свідків на підтвердження повернення відповідачем ОСОБА_2 позивачеві ОСОБА_1 частини суми боргу згідно розписки від 07.07.2015 року.

При цьому суд приймає до уваги, що оригінал розписки від 07.07.2015 року про отримання відповідачем ОСОБА_2 15 000 грн. знаходиться у позивача ОСОБА_1., розписки або інші письмові докази на підтвердження сплати відповідачем ОСОБА_2 коштів в рахунок погашення боргу позивачеві ОСОБА_1 суду не надані, що свідчить про існування невиконаного зобов'язання.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики по сплаті боргу, у зв'язку із чимна теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем складає 15 000 грн., та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних з простроченої суми за час прострочки виконання грошового зобов'язання з 01 червня 2016 року у розмірі 80 грн. 14 коп..

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому повинен сплатити позивачеві 3% річних від простроченої суми, що становить, в межах заявленого позову, з дня прострочення з 01.06.2016 року 15000/100х3/365х65=80 грн. 14 коп., у зв'язку із чим зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Як зазначено в п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Вирішуючи питання про розмір компенсації стороні, на користь якої постановлено судове рішення, судових витрат, в тому числі і витрат на правову допомогу, суд має виходити не лише з задекларованого особою, яка вимагає компенсації витрат на правову допомогу, розміру суми коштів, сплачених за умовами договору про правову допомогу, але й враховувати надані стороною докази на підтвердження дійсної вартості таких послуг і їх сплати, надання правової допомоги, у судовому засіданні, вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, оцінюючи їх з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

На підтвердження надання юридичних послуг, а саме, складення позовної заяви, позивачем було надано квитанцію ФОП ОСОБА_5 про вартість послуги у розмірі 500 грн. (а.с.1).

Оскільки суду позивачем не надано розрахунку часу, витраченого на складення позовної заяви, договору чи іншого документу на підтвердження надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права, в квитанції не зазначено платника та реквізити складеної позовної заяви, вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 500 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

В судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 527, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 79, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07.07.2015 року у сумі 15000 грн. 00 коп. та 3% річних в сумі 80 грн. 14 коп., а всього 15 080 грн. 14 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О. В.Чернова