Справа № 344/5325/15-ц
Провадження № 22-ц/779/150/2016
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Василишин Л.В.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 5 810,99 грн. матеріальної шкоди, 1 000,00 грн. моральної шкоди та 175,00 грн. вартості проведеного незалежного дослідження з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Задовольняючи частково позов та стягуючи на його користь матеріальну шкоду у розмірі 11 621,98 грн., судом не взято до уваги рахунок фактуру №ИФ-0001804 від 07.05.2015 року як доказ підтвердження його позовних вимог. Так, відповідно до цього рахунку вартість ремонтних робіт та матеріалів, що необхідні у звязку з ремонтом транспортного засобу, з врахуванням інфляції становить 18 814,02 грн. Крім того, згідно із висновком експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку №195а від 26 жовтня 2015 року ця величина вже становить 19 832,95 грн.

Неправильним апелянт вважає також і висновок суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн. При цьому судом не враховано, що до ДТП автомобіль використовувався ним для відряджень та поїздок, повязаних з роботою. Та що внаслідок пошкодження транспортного засобу він був позбавлений можливості в повному обсязі займатися виробничою діяльністю.

Крім того, задовольняючи частково позовні вимоги судом водночас не вирішено питання стягнення понесених ним судових витрат.

Посилаючись на вказані обставини апелянт просив рішення суду змінити, стягнувши в солідарному порядку з відповідачів на його користь 18 814,02 грн. матеріальної шкоди, 6 000, 00 грн. моральної шкоди, 350,00 грн. за послуги спеціаліста, а всього 25 164,02 грн. та судові витрати по справі.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3, та її представник доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої виходив з того, що оскільки у неповнолітньої ОСОБА_5 відсутнє майно на відшкодування завданої нею шкоди, тому така підлягає стягненню з ОСОБА_3, яка визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 184 КУпАП, та матері ОСОБА_4

Визначаючи розмір матеріальної шкоди суд виходив з висновку експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку від 13.07.2014 року, згідно якого вартість матеріального збитку (шкоди) становить 11 621,98 грн. Водночас при визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши при цьому характер та обсяг страждань позивача, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 06.07.2014 року неповнолітня ОСОБА_5, рухаючись велосипедом по вул. Вовчинецькій в м. Івано-Франківську не вибрала безпечної швидкості руху, не стежила за дорогою, внаслідок чого допустила наїзд на припаркований автомобіль марки «HYUNDAI Santa Fe», д.н.з АТ 0123АТ, належний на праві власності ОСОБА_2 В результаті зіткнення автомобіль позивача отримав механічні пошкодження (а.с.9-10,12,15).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2014 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 184 ч.3 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51,00 грн. (а.с.8).

Згідно із висновком експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку №195 від 13.07.2014 року вартість матеріального збитку (шкоди), завданого власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 13.07.2014 року складає 11 621,98 грн. (а.с.16-28).

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, вважаються втрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як передбачено ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5 є школяркою, жодного майна на відшкодування шкоди не має.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відповідачі ОСОБА_3, яка визнана винною у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 184 КУпАП, а також мама ОСОБА_4, мають нести матеріальну відповідальність за спричинену діями неповнолітньої ОСОБА_5 шкоду у розмірі 11 621,98 грн.

Доводи апелянта, що у звязку з інфляційними процесами вартість ремонтних робіт та матеріалів становить 18 814,02 грн. не заслуговують на увагу.

Як вбачається із листа ТОВ «Богдан-Авто Івано-Франківськ» за період з 06.07.2014 року по 22.04.2015 року ремонт автомобіля «HYUNDAI Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 не проводився (а.с.93). В той же час з даного листа видно, що ОСОБА_2 були придбані комплектуючі (скло дверей багажника та планка ліхтаря заднього лівого УКТЗЕД) згідно накладної №ИФ-0000507 від 11.07.2014 року (а.с.93,94).

Довідка-рахунок, представлена позивачем на підтвердження його позовних вимог у збільшеному розмірі (а.с.78), не є належним та допустимим доказом, а тому не може бути прийнята до уваги.

Не заслуговує на увагу також і посилання апелянта на висновок №195а від 26.10.2015 року експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, розмір якого становить 19 832,95 грн., долучений ним до апеляційної скарги, оскільки такий висновок складено після ухвалення рішення суду, ним не досліджувався та не може бути оцінений як новий доказ зважаючи на положення ч. 2 ст. 303 ЦПК України.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з розясненнями Верховного Суду України, які містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто, розмір на відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, характеру немайнових втрат, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках тощо.

Задовольняючи частково позов про відшкодування моральної шкоди суд правильно врахував характер та обсяг страждань позивача, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках та виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості обґрунтовано визначив її розмір у 2000,00 грн.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга в цій частині не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для її задоволення в цій частині та зміни рішення щодо визначення іншого розміру моральної шкоди.

Не знаходить колегія суддів підстав і для зміни судового рішення в іншій частині.

Як вбачається з матеріалів справи позивач просив стягнути на його користь понесені судові витрати, на підтвердження чого ним долучено відповідну квитанцію про сплату судового збору.

Водночас зі змісту рішення видно, що судом питання про судові витрати не вирішено.

За таких обставин апелянт не позбавлений можливості звернутися до місцевого суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в цій частині відповідно до положення ст. 220 ЦПК України, про що апелянту розяснено.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_6